MODERN MAGYAR TÖRTÉNELEM

Sorozatszerkesztő:
Ablonczy Balázs és Müller Rolf

Ablonczy Balázs

Az utolsó nyár

Magyarország, 1944

részlet

© ABLONCZY BALÁZS, 2024

© JAFFA KIADÓ, 2024

MINDEN JOG FENNTARTVA!

A KÖTET MEGJELENÉSÉT A NEMZETI KULTURÁLIS ALAP TÁMOGATTA

BORÍTÓTERV: HEGYI PÉTER

BORÍTÓFOTÓ: FORTEPAN / BOTÁR ANGÉLA

TÉRKÉPEK: SEBŐK LÁSZLÓ

SZERKESZTŐ: HESSKY ESZTER

FELELŐS SZERKESZTŐ: SCHULTZ JUDIT

FELELŐS KIADÓ: RADOS RICHÁRD

JAFFA KIADÓ • WWW.JAFFA.HU

ISBN 978 963 475 996 6

ISSN 2559 9550

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Isten veled, Budapest, te édes,
Isten veled, fényes éjszaka!
Itt ezentúl minden csak sötét lesz.
Mit keresek én itt? Oh la la!

(Hubay Miklós – Ránki György – Vas István:
Egy szerelem három éjszakája)

Szégyen élni.
Szégyen a napon járni.
Szégyen élni.

(Márai Sándor: Napló 1943–1944)

Tartalom

1. Bevezető

2. Egy átlagos csütörtök

3. Konc

4. Az ő országuk

5. Váriak és vármegyeiek

6. „Légiveszély, Bácska, Baja!”

7. Mozgásban

8. „Azért mindenki szeretne már valami jót enni”

9. A nagy ábránd

10. Sósmező, Arad, Nagysármás – epilógus

Köszönetnyilvánítás

Névmutató

Jegyzetek

1. Bevezető

A nagyszüleim jóformán csak a háborúról tudtak beszélni. Ha nem is mindig és minden létező helyen, de a közös családi alkalmak visszatérő bevezető eleme volt Debrecen bombázása, a hiányos étkészlet, aminek a darabjait elvittek az oroszok, vagy hogy milyen érzés villanyvezetéket szerelni szovjet aknavetőtűzben, meg hogy az ismerősök közül ki maradt „ott”. Pedig a mi közeli családunkat nem tizedelte meg a háború: egyetlen nagyszülőm sem halt meg a harcokban vagy bombázásokban, és nem hurcolták el sem Auschwitzba, sem a szovjet lágervilágba. Anyai nagyapám a csepeli Weiss Manfréd Művek (hadiüzem!) villanyszerelőjeként még a behívást is megúszta, másik nagyapám, a sárospataki református gimnázium görög- és latinszakos tanára valamilyen irodai állásban, zászlósként vonult egyre nyugatabbra alakulatával és fiatal feleségével, aki hamarosan várandós lett édesapámmal. Ők Karintiában kerültek angol fogságba, ami nyilván nem volt kellemes (bár a fennmaradt fotók szerint nem volt borzasztó sem), de a szovjet fogságba esetteknél minden bizonnyal jobban érezték magukat. Nem is szólva azokról a horvát és szlovén domobránokról, akiket a közelükből a jugoszláv partizánhadsereg hurcolt el és végzett ki. Nagyszüleim 1916 és 1929 között születtek, és fiatal felnőttként, esetleg érzékeny kamaszként élték meg azt, ami Magyarországon történt 1944-ben.

Egy életre nyomot hagyott bennük az az év.

Tudva, nem tudva, valószínűleg tőlük kaptam ennek a könyvnek az ötletét, ami már régóta foglalkoztatott. Egész pontosan az, hogy a magyar társadalom jelentős része miért 1944–1945-öt tekinti a háború évének? Akkor már öt éve zajlott a világháború, de Magyarországon egészen a német megszállásig nem volt számottevő bombatámadás, a mozik tömve voltak, és az emberek frivol fehértelefonos vígjátékokat néztek, nyaralni jártak, és mivel a hadikonjunktúra miatt emelkedett az életszínvonal, rádiót is vettek. A jegyrendszer ellenére majdnem mindent lehetett kapni, és a megnyomorított, megalázott zsidók százezrei gondolhatták azt, hogy hamarosan vége az egésznek, ők pedig túlélhetnek, mármint azok, akiket nem hívtak be munkaszolgálatra és nem deportáltak Kamenyec-Podolszkijba. A háború elsősorban a filmhíradók furcsa dikciójú tudósításaiban, a légoltalmi táskák reklámjaiban és a keleti frontról szabadságra hazatért utcaszomszéd keserű ráncaiban, meg néhány, „szegény Jóskát” búcsúztató sóhajtásban volt jelen. Nem tudunk róla, de az a nyár sokban meghatározza ma is az életünket: ahogyan kinéznek a városaink, pályaudvaraink, épületeink. A légoltalmi vészkijáratok zömök négyszögletes ajtói számos nagyvárosi ház nélkülözhetetlen tartozékai ma is, és a debreceni vasútállomás előtt nem véletlenül van az a nagy téglalap alakú tér az ország egyik legrosszabb köztéri Petőfi-szobrával: ott söpört át a bombaszőnyeg 1944-ben. Az elmúlt években egyre többször hallatszott a polgári védelmi szirénák hangpróbája is a nagyvárosokban.

Olyan kevesen vannak már életben azok közül, akik látták, mi történt akkor: a mai Magyarországon 2023-ban 221 115 olyan ember élt, aki 1938-ban, vagy annál korábban született, azaz legalább valamiféle gyerekkori emléke van arról az évről, és körülbelül negyedennyien vannak azok, akik legalább 12 évesek voltak 1944-ben. Ki fogja elmondani majd, mi történt akkor?

Nem a frontokon, az Úri utcai német követség termeiben vagy a haláltáborokban: elsősorban az itthonmaradtak fejében és a mindennapjaikban. Milyen volt az óvóhelyeken, a kitelepített gyerekek között, sorban állás közben, és az egyre rémesebb sajtót olvasva? Ezek az élmények érdekeltek elsősorban, ezért igyekeztem olyan forrásokat gyűjteni, amelyek a mindennapok tapasztalattörténetét adják vissza. Hangot és arcot akartam adni nők, gyerekek, kispolgárok, munkások és parasztok akkori életének, ami nem mindig volt egyszerű. Többek közt azért nem, mert sok társadalmi csoportban nem volt a mindennapi habitus része a velük történtek feljegyzése – ezért is fordultam hivatalos iratok, levelek, jelentések és közdokumentumok felé. Középosztálybeliek közül sokan érezték a vihart, tudták, hogy benne élnek a történelemben. Vagy ekkor kezdték, mint Fenyő Miksa esszéista, literátus kapitalista, a Nyugat mecénása, vagy ekkor hagyták abba a naplóírást, mint Füst Milán, aki 1944. január 1-jén, utolsó előtti bejegyzésében csak annyit írt: „Ez a halál éve, érzem.”1 A 18 éves Dávid Éva, egy erdélyi gyógyszerészcsalád Kolozsváron tanuló leánya ugyanezen a napon hasonlókat írt: „Az új esztendő kezdetét átaludtam, mivel sehol se voltunk. Rossz előérzeteim vannak ez évhez.”2

Nagyjából ugyanezen a napon Trajanovits Lajos, a pénzügyminisztérium 33 éves tisztviselője egy magyar–szlovák bilaterális tárgyalást követő lazításként, tárgyalópartnereivel felment lanovkán a Lomnici-csúcsra „egy láda pezsgő és finom falatok társaságában”, és ott ünnepelte nagy társaságban, mondén hölgyekkel – köztük a korabeli Budapest femme fatale-jával, Kreybig Kittyvel – az új évet.3 Minden olyan távolinak tűnt: a keleti front messzebb volt Magyarországtól, mint az első világháború túlnyomó részében, a szövetségesek kínnal araszoltak felfelé az itáliai félszigeten; az az arcvonal még messzebb volt, mint az Isonzó. Második frontnak nem volt se híre, se hamva, a Szabó–Quitter-féle zenekar viszont Ania Suli, Diana Clayton, Rátkay Márta, Kardos Magda és Kazal László részvételével, az Arizona Balett és a Vokál kórus segedelmével jazzrevüt tartott a Vigadóban január 2-án.

„Budapest, te édes” még a sötét előtt állt.

A következő kérdésem pedig arra vonatkozott, hogy amikor 1944. március 19., a német megszállás után minden megpördül és szédítő táncba kezd, és különösen az év nyarán, mit kezdett az országgal a hatalomra jutott szélsőjobboldal? Mit lett azokból a reformokból, elképzelésekből, fogadkozásokból, amelyek legalább másfél évtizede kísérték a hazai politikát? Mit sikerült elérniük abban az országban, amelyben már nem voltak zsidók, konzervatívok, szociáldemokraták, szabadelvűek; mi lett a sokat hangoztatott „őrségváltásból”, „átállításból”, „rendszerváltásból”? Ennek vizsgálatához két jelképes, bár alaposan megindokolható dátumot választottam ki: 1944. június elsején, majd látni fogjuk, egy csomó fontos dolog történt, de talán egy könyvhöz mégiscsak az illik, hogy az akkor már 15 éve megrendezett magyar könyvnapokkal (Ünnepi Könyvhéttel) nyisson, amelynek ez a csütörtöki nap volt a kezdete. A zárópont pedig 1944. augusztus 27. vasárnap: az a nap, amikor a szovjet csapatok először foglaltak el egy teljes települést a megnagyobbodott Magyarország területén, jelesül a Háromszék vármegyei Sósmezőt. Igyekszem majd előre és hátra is tekintgetni ezenközben, hogy érthetővé váljon, mi, és főleg: miért történt. Sohasem szem elől tévesztve ugyanakkor, hogy intellektuálisan meglehetősen silány boldogság valakit azért kárhoztatni vagy kinevettetni, mert tőlem/az olvasótól távol álló dolgokat gondolt vagy írt. Célom elsősorban a leírás és a megértetés, bár kétségtelen, hogy egy ilyen évről szólva helyenként az ítéletet sem lehet megspórolni.

Ígérem, igyekezni fogok.

2. Egy átlagos csütörtök

„Pedig utoljára ragyogtunk és voltunk boldogok.”1 A huszonegy éves Polcz Alaine írta ezt az 1944-es könyvnapokról és az első házasságáról. Első férjével, Vitányi Jánossal, az Erdélyi Helikon segédszerkesztőjével hivatalból volt jelen Budapesten, ahol ekkoriban szerte a belvárosban ünnepelték a magyar irodalmat. A Kálvin téren, az Astoriánál, a Nemzeti Színháznál (a mai Blaha Lujza téren), az Apponyi téren (a mai Ferenciek terén), a Váci utcában, a Kossuth Lajos utca és a Semmelweis utca sarkán és másutt, egészen a Vígszínházig álltak a könyves sátrak/pavilonok/bódék. Az Erdélyi Helikoné történetesen a Szervita téren. A nagy kiadók java része, ha egyáltalán elment, kicsire húzta össze magát: a főszerep a jobboldali Stádiumnak, a leventéknek, a „hadi íróknak”, az Antibolsevista Ifjúsági Tábornak jutott. A szélsőjobboldali és a kormánypárti sajtó az első „zsidótlanított” könyvnapot ünnepelte, éppen azon a napon, amikor Adolf Eichmann 236 414 magyar zsidó addigi deportálásáról jelentett Berlinbe. Ötvenegy kötet került fel az ünnepi könyvlistára, köztük olyan, máig forgatott könyvek, mint A honfoglaló magyar nép élete László Gyula régésztől, és teljesen elfelejtett szerzők regényei. Az Erdélyi Helikon Tompa László válogatott verseivel érkezett a nagy alkalomra. Voltak azért klasszikusok is, a Franklin kiadta Vajda János összegyűjtött műveit, az Athenaeum pedig Reviczky Gyula költeményeit. Újra kijöttek Kazinczy Erdélyi levelei, ismét megjelent Babits Gólyakalifája. De a könyvhét egyik slágere Németh Kálmán plébános, a bukovinai székelyek (egyik) papjának Százezer szív sikolt című, még 1943-ban megjelent kötete volt.

Miközben általában lelkes hangú tudósítások és riportázsok írták le a három nap eseményeit, nem mindenki volt elégedett. Zimándi Pius premontrei tanár, irodalomtörténész, „erősen világnézeti” alapúnak tartotta a rendezvényt, emellett drágállotta a könyveket. „(…) horribilis árak vannak: 50-60 pengős könyvek nem tartoznak a ritkaságok közé, holott azelőtt 4-5 pengőért már vastag könyveket lehetett kapni” – írta.2 Aztán délutánra a tömegtől, a könyvet kínáló színésznőktől, Nyírő József vagy Németh László látványától megenyhülten („ez az ember sosem fog megöregedni” – írta róla csodálattal) szívélyesebben írt az eseményről, amely őt a „régi, békebeli könyvnapokra” emlékeztette. A június – úgy tűnt – az új magyar kormány kultúrpolitikájának kirakathónapja lett. A Műcsarnokban szintén június 1-jén nyílt meg a VII. Nemzeti Képzőművészeti Kiállítás, mégpedig Tasnádi Nagy András volt igazságügyminiszter, az Országos Irodalmi és Művészeti Tanács elnökének bevezető szavaival. A hónap végén pedig a bezárt Fészek Klub helyén nyílt meg a Magyar Művészek Háza, Oláh György Imrédy-párti képviselő, az Egyedül Vagyunk című kéthetilap főszerkesztőjének elnöklete és Palló Imre nemzetiszocialista országgyűlési képviselő miniszteri biztossága alatt.

A könyvünnep második napján súlyos légitámadás érte Nagyváradot, Kolozsvárt, Szolnokot, Miskolcot, Szegedet és Debrecent. Ez volt a normandiai partraszállást előkészítő Frantic Joe nevű művelet első alkalma, amely az európai vasúthálózatok szétzilálását célozta. Az amerikai bombázók ezúttal – ez is főpróba volt – ingajáratban közlekedtek: nem Olaszországba repültek vissza, hanem szovjet fennhatóság alatt álló repülőtereken szálltak le. Ezen a napon a bombázásoknak 2387 halálos áldozata volt.

A magyar lakosság, sőt némely történész is a német megszállás tényével köti össze ezeket a bombázásokat. Mivel 1944. március 19. előtt valóban nem volt számottevő légitámadás, némi joggal lehetett ilyesmit gondolni. Valójában azonban az Egyesült Államok 8. és 15. légihadserege már februárban is bombázni akart magyarországi célpontokat, de a rossz időjárás miatt az akciót elhalasztották, így csak április 3-án érte az első nagyobb támadás Budapestet. Majd sorban következtek a vidéki városok, június elején a vasút lett a célpont, a hónap közepétől pedig a magyar olajipar infrastruktúrája.

Magyarországon ezenközben politikai földrengés is zajlott. Hitler 1944. március 18-ra Klessheimbe hívta Horthy Miklóst, ahol rendkívül feszült hangulatú tárgyalások során bejelentette neki, hogy Magyarországot csapataival megszállja. Március 19. vasárnapra esett, mint ugyanabban az évben október 15., a kiugrás napja is. Általában mindenki emlékszik arra, hogy mit csinált ezen a hétvégén. A visszaemlékezések dermedtségről, riasztóan üres városokról, brutális és hatékony németekről beszélnek. A mintegy 100 ezer főnyi német véderővel együtt érkezett a Sicherheitsdienst (SD), a Gestapo és a különböző német biztonsági szolgálatok több száz tagja is, akik rögvest hozzáfogtak a magyar közélet németellenes tagjainak begyűjtéséhez. Több ezer fő került német „védőőrizetbe”, köztük 28 parlamenti képviselő, főhivatalnokok, katonatisztek.3 Ismeretes, hogy Bajcsy-Zsilinszky Endre képviselő pisztolylövésekkel fogadta a rátörő német biztonsági rendőrség tagjait, saját fürdőszobai vízmelegítőjében azonban nagyobb kárt tett, mint a géppisztolyos SS-legényekben.4 Szórványosan másutt is volt lövöldözés. A Péterváradról Újvidékre vezető hídon a honvédek egy félóráig feltartóztatták a németeket: halottja és sebesültjei is voltak az incidensnek. Dálnoki Veress Lajos riadókészültségbe helyezte a kolozsvári IX. hadtestet, készen az ellenállásra.5 A németek azonban a megszállás első szakaszában megálltak a Tiszánál, közben pedig befutott Erdélybe a budapesti utasítás: nem szabad szembeszegülni. A Sándor-palota és a Várpalota testőrségének határozott fellépése abban is segített, hogy a két épületet a németek ne szállják meg, így például Kállay Miklós miniszterelnök és a kormányzó egyik tanácsadója, Bethlen István volt miniszterelnök – legalábbis időlegesen – megmenekülhetett az elfogatástól.

A megszálló hatalom és politikai képviselője, Edmund Veesenmayer, követ és birodalmi teljhatalmú megbízott egy olyan németbarát kormány kinevezését várta, amely véglegesen leállítja a szövetségesek irányában folytatott béketapogatózásokat, és elkötelezi magát a „zsidókérdés” megoldására. A miniszterelnöknek legmegfelelőbb személy Veesenmayer szerint Imrédy Béla volt kormányfő lett volna, róla azonban a kormányzó hallani sem akart. A kompromisszumos jelölt Sztójay Döme, volt berlini magyar követ (előtte katonai attasé) lett, egy teljesen színtelen, betegségeivel küzdő volt katonatiszt, akinek a németek iránti elfogultságát Teleki Pál miniszterelnök úgy vélte megragadni, hogy csak „ennek a náci Sztójay”-nak nevezte őt egyik levelében. Az új kormányfő kabinetjébe átvett jó néhány embert a Kállay-kormányból, jobbára olyan, a rendszerbe mélyen beágyazott jobboldali technokratákat, akiknek semmiféle lelkiismereti konfliktust nem okozott az egyre szélsőségesebb kormánypolitika követése vagy annak alakítása. Az új kormányzat azonban – és ez szintén újdonság volt az 1922 óta eltelt húsz évben – voltaképpen koalíciós kormány volt: a Magyar Élet Pártja, vagyis az 1922 óta hatalomban lévő alakulat kénytelen volt partnernek bevenni Imrédy Béla szélsőjobboldali ellenzéki pártját, a Magyar Megújulás Pártját is. Az ő kezükbe jutott a miniszterelnök-helyettesi poszt (Rátz Jenő), a belügyminisztérium (Jaross Andor), közéjük tartozott Kunder Antal iparügyi miniszter, sőt május végén maga a pártvezér is csatlakozott a kormányhoz, tárca nélküli közgazdasági miniszterként. Szövetségesként pedig kisebb nemzetiszocialista pártok képviselői is bekerültek a kormányzatba, így Baky László és Endre László, a belügyminisztérium államtitkárai sem számítottak a Magyar Megújulás Pártja vagy a kormánypárt politikusainak. Alapvetően a korábbi korszak közéleti férfiúi maradtak a hatalom birtokosai: ha végignézünk a Sztójay-kormány tagjain, korábban majdnem mind viseltek már kormányzati pozíciókat. Bajos azt állítani, hogy „addig a kormányzati hatalomtól távol tartott, (…) politikusokat helyeztek vezető pozíciókba” – mint azt a kurrens, 2022-es kiadású középiskolai történelemkönyv teszi.6

Szálasi nyilaskeresztesei nem kerültek be a kabinetbe, a későbbi nemzetvezető a nyarát azzal töltötte, hogy az országban bolyongott, és a kormány által nyáron bevezetett gyűléstilalom, illetve a főszolgabírók jóindulata közti keskeny rést megcélozva igyekezett iránymutatással ellátni a hungarista pártszervezeteket. Kiskunfélegyházán így foglalta össze az ország megszállás utáni politikai helyzetét: „Örömet [érzek] azért, hogy megszűnt a régi rendszer, amely már-már veszélybe sodorta az országot, sajnálkozást azért, mert nem a párt végezhette el ezt a munkát feladataként. Ez a változás mégis hasznára vált a nemzetnek, mert felébredt a népben a nemzeti öntudat, a nemzet megtette a nagy német szövetséges hatalom közreműködésével azt, amire évek óta készült.”7 A pártvezető nagyjából ugyanezt az értékelést adta tovább két héttel későbbi memorandumában, amelyet Veesenmayer követnek küldött, bár ebben azért kicsit panaszkodott is azzal kapcsolatban, hogy a németek nélküle és mozgalma nélkül képzelik el a kilábalást a korábbi rendszerből. Így a bizalmat megerősítendő július végén újabb gondolatokkal sorozta meg a német képviseletet, ebben már egyenesen a Nemzeti Szocialista Európaközösségi Legfelsőbb Vezetés törzsét kívánta létrehozni, és a kontinens nemzetiszocialista átalakításának legfőbb irányítóira tett javaslatot, köztük természetesen saját magával.8

Kevesen álltak ellen, de a hátterük messze nem volt olyan egynemű, mint ahogy azt korábban gondolni lehetett. Az arisztokratáké volt az a társadalmi csoport, amely arányaiban a legnagyobb áldozatot hozta a náciellenes magyar ellenállásban. A 200-300 honi főnemesi család tagjai közül több tucatnyian kerültek német fogságba, járták meg Mauthausent, Sopronkőhidát, vagy csak végezték ki őket tevékenységükért. „Vannak itt még excellenciás urak?” – kurjantotta el magát egy német őrkatona az Astoria bárjában, ahol az első napokban a lefogottakat gyűjtötték. Mire Baranyai Lipót, a Magyar Nemzeti Bank volt elnöke csak annyit válaszolt rezignáltan: „Itt csak excellenciás urak vannak.”9 A máig ható történeti képzetekkel szemben az ellenállást (legyen az szellemi, politikai vagy katonai) nem csak, sőt nem is többségében baloldali erők kezdték meg az országban. Mára Bartha Ákos alapvető kutatásaiból tudjuk, hogy számbelileg és aktivitásban a németellenes fajvédők messze felülmúlták a kommunistákat, és az első németellenes tüntetést is ők hozták össze még 1939-ben. Ezek a sokszor zűrös hátterű, pedigrés demokratának épp nem nevezhető, sok esetben szélsőjobboldali múlttal rendelkező figurák ott voltak, amikor üldözött zsidókat kellett menteni (ez a tevékenység az illegális kommunista párt számára egyáltalán nem volt prioritás), hamis papírokat kellett gyártani, fegyvereket gyűjteni, és aztán ősszel ott voltak akkor is, amikor kézigránátokat kellett hajigálni a német Schwimmwagenekre. A fegyveres ellenállás ikonikus pillanatának tekintett Gömbös-szobor-robbantáshoz is a fajvédő ellenálláshoz közel álló Makay Miklós, a balatonfűzfői Nitrokémia igazgatója adta kommunista (vagy hozzájuk közel álló) ellenállóknak a robbanóanyagot október 6. előtt.10

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Spectral SC – SIL Open Font License