Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

ELSŐ ÉV 1929

Lőcse, 1929. január

Budapest, február eleje

Budapest, február vége

A Pilsna fedélzetén, március

Bombay, április eleje

Kalkutta, április közepe

Szantiniketán, április vége

Dardzsiling, május eleje

Dardzsiling, május közepe

Május vége

Dardzsiling, június eleje

Dardzsiling, június közepe

Dardzsiling. június vége

Kalkutta, július elseje

Július közepe

Július vége

Augusztus eleje

Augusztus közepe

Szeptember eleje

Szeptember közepe

Szeptember vége

Október eleje

Október vége

November

December eleje

December vége

MÁSODIK ÉV 1930

Január eleje

Január közepe

Január vége

Február közepe

Február vége

Március eleje

Április eleje

Április vége

Május eleje

Sillong, május közepe

Május vége

Szabarmati, május vége

Június eleje

Június közepe

Június vége

Július eleje

Július vége

Augusztus eleje

Augusztus közepe

Szeptember vége

Október eleje

November vége

December eleje

December közepe

December vége

HARMADIK ÉV 1931

1931 január eleje

Február vége

Március eleje

Március közepe

Március vége

Április vége

Srinagar, május eleje

Május közepe

Május vége

Június eleje

Június közepe

Június vége

Július eleje

Szantiniketán, 1931 nyárutó

1932 január

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

G. Hajnóczy Rózsa

BENGÁLI TŰZ

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-186-2 EPUB
ISBN 978-963-559-187-9 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás: 1943.

a borító Edwin Lord Weeks (1849 – 1903) Taj Mahal
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELSŐ ÉV
1929

Lőcse, 1929. január

Nyugtalanul aludtam. Egész éjjel a téli fukavica szél ijesztgette Lőcsét. A Tátra felől dühös nekilendüléssel feszült a falaknak, mintha le akarta volna dönteni őket, és tehetetlen haragjában tépte, törte a megdermedt fákat, és felkavarta a mély havat az utcákon. A jezsuita templom tornyán a szélkakas ijedten vijjogott, rekedten kukorékolt az éjszakában, az alvó várost hívta segítségül valami láthatatlan ellenség támadása ellen. Nem először hallottam a fukavica dühöngését. Házunk falai két méter vastagok, és a hatalmas árkádok, amelyekre épült, 1530 óta állnak a lábukon. Mit árthat nekik a szél?

Mégis féltem ezen az éjszakán a vastag falak mögött. Óránként felriadtam. Kellemetlen, nyomasztó gondolatok gyötörtek.

Álmatlanul keltem reggel. A nap már hosszú árnyékokat vetett a behavazott utcákra. A viharnak nyoma sem maradt. Friss hó fedte a felkavart buckákat, a keményen megrázott fák elégedetten pihentek a hópelyhek fehér hermelinjében.

Édesanyámmal a boltíves szalonban beszélgettünk, amikor Breyer bácsi, a postás, nehézkes csoszogását hallottuk, amint szuszogva jött fel a lépcsőn. Sürgönyt hozott. - Idegesen bontottam fel a táviratot.

„Este hatkor érkezem. Gyula.”

Ebéd közben találgatásokba merültünk. Nagyon nyugtalanított a sürgöny. Férjemmel úgy beszéltük meg, hogy Budapesten marad, sok és fontos dolga van az egyetemen. Miért változtatta meg hirtelen elhatározását? Apa szelíd, kék szeme jóságosán csillogott aranykeretes üvegén át. ö örök optimista volt.

- Nincs semmi baj, Rózsám - mondta -, Gyula megunta Pesten az egyedüllétet, hazajön, családi meleg után vágyik.

Hamar sötétedik januárban. Négy órakor már csak a hótakaró világít. Nekem mégis ólomlábakon járt az idő. Már öt órakor elindultam az állomás felé. A város utcái teljesen kihaltak. Sehol egy ember. A lőcseiek ilyenkor bebújnak a meleg szobába. Az állomáson sokáig kellett várnom a vicinálisra. Mint rendesen, most is késett. Türelmetlenül járkáltam fel-alá a peronon. Végre a távolból előtűnt a vonat lámpása, a Sájba-domb mögül bújt ki, mint valami fekete kígyó.

Férjem szokott fürgeségével ugrott le, nyakamba borult, aztán szinte lihegve újságolta a nagy eseményt: meghívták tanárnak Indiába három évre!

- Rabindranath Tagore, a nagy indus költő írt, hogy szervezzek és töltsék be egy új tanszéket az egyetemén. Szép fizetés, gyönyörű élmények, nagy munka és rengeteg tapasztalat!

Csak úgy dőlt belőle a szó és a lelkesedés. Boldogan hallgattam. Lehetséges? Eljutok Indiába?

Otthon megdöbbenéssel fogadták férjem elhatározását. Drága anyám szeme megtelt könnyel. Apám szemüvegén át ijedten nézett ránk, és szó nélkül bement dolgozószobájába. Térképpel jött vissza:

- Ide nézzetek. Itt van Kalkutta. Tudjátok, mi vár ott rátok? Nézzük csak a lexikont. Azt írja, hogy a forróság európai embernek kibírhatatlan. A monszun esőzés után a levegő megtelik baktériumokkal, és a gőzös kipárolgás, a malária a legerősebb embert is leveszi a lábáról. Te, Rózsám, nem fogod bírni azt a pokoli klímát! Aztán a hosszú hajóút! Tudjátok, mit jelent az, a Vörös-tengeren átkelni? Két oldalon sivatag környékezi, ahonnan gyilkos szelek ontják a forróságot. Mindketten a halálba rohantok!

Nem szívesen hallgattam ezeket a komoly ellen véleményeket, és szerettem volna elhessegetni Indiába való vágyódásom álomképeivel. De én nem tudtam apa érveivel szembe szállni, nekem nem állt rendelkezésemre másik lexikon, mely azt állította volna, hogy Kalkutta klímája mégsem olyan kibírhatatlan, és a Vörös-tengeren sem halnak meg mind az utasok. Éreztem, hogy szüleim szeretete szólal meg aggodalmaikban, itt most nem akadémikus vitáról van szó. Két érzés küzdött bennem. Láttam férjem nagy lelkesedését, égett bennem is a kíváncsiság, hogy ismeretlen világot lássak, de szinte görcsösen ragaszkodtam szüléimhez, gyermekkorom emlékeihez, a lőcsei játszótérhez, a pozamuri sétányhoz a régi várfalak mentén. Milyen jó lenne, ha mindez változatlanul velünk jöhetne Indiába, szüleim, testvéreim, a lőcsei várfalak, a jó öreg Szent Jakab-templom, az utolsó lábas ház, melynek ablakából néztem a körteret, a boldog, csendes világot.

Vacsora után sokáig fennmaradtunk. Én már lángolva a lelkesedéstől magyaráztam apámnak: ha annyi angol megél Indiában kétszáz év óta, miért kell éppen nekem és Gyulának ott meghalnia?

Éjszaka teljes szélcsend volt, mégsem aludtam nyugodtan. A moziban látott „Hindu síremlék”-ről álmodoztam, és maharadzsák ragyogó palotáit láttam, melyeknek pincéi tele vannak gyémánt-, rubin-, smaragdkövekkel. Az emberek is sokkal jobbak, nemesebbek lehetnek ott, különben nem árasztana India magából annyi csodát, legendát. Tagore-versek csengtek fülemben, és csipkefinom márványpaloták rózsaszín csillogása káprázott lehunyt szemem előtt.

Másnap már túl voltunk az izgalmakon. Gyula szóval tartotta az egész házat. Hosszasan vitatkozott apával, hízelgett mamának, és délutánra már szüleim sem látták olyan reménytelennek és veszélyesnek gyermekeik kalandos tervét.

Én pedig már azon morfondíroztam, vajon milyen Indiában a divat, hiszen a nagy melegben nem lehet európai öltözékben járni. Mit vigyek magammal? Milyenek lesznek a házak, hogy fogunk lakni, hány szobánk lesz?

A sok töprengés nemhogy csökkentette volna utazási vágyamat, ellenkezőleg, annyira erősítette, hogy most már erőszakkal sem tudtak volna visszatartani.

Búcsúzkodással és tervezgetéssel teltek a napok. Végre ütött az óra: indulni kell Pestre. Verőfényes téli napsütés aranyozta be Lőcsét. A magas hó csikorgott lábunk alatt, amikor kiléptünk a lábas ház kapuján. Drága anyánk és apánk nagy nehezen végre is belenyugodtak a megváltozhatatlanba.

- A gyerek, ha felnő - magyarázta mintegy saját magát vigasztalva szegény apa úgyis elhagyja szüleit. A fiatalok előre néznek, meggondolatlanságukban mindig új élményeket keresnek, és keveset törődnek az emlékek egyre sűrűsödő terhével. Ezért nem haladhat együtt öreg és fiatal, és ezért halad előre a világ...

Csak az utolsó ölelésnél szorult össze a szívem. Mamácskám az ő erős lutheránus hitével még bátorított, holott inkább saját magát kellett volna vigasztalnia; tudtam, mit szenved. Apa is el akarta titkolni meghatottságát, de felém áradó végtelen szeretete az ő férfias pillantású szemébe is könnyet csempészett. Megfogta két kanomat, kissé eltartott magától, sokáig szótlanul nézett, aztán csak ennyit mondott: „Isten veled, Rózsám, áldjon meg az Úr. Ne sírj, látod én se sírok - és csupa zokogás volt a hangja. - Isten veled örökre, mi már nem találkozunk az életben többé soha...”

Befordult a szánkó az állomásra vezető útra. Drága kicsi Lőcsém, Isten veled!

Budapest, február eleje

Megkezdődött a készülődés a nagy útra. Férjem részletesen elbeszélte a meghívás történetét. Sir Rabindranath Tagore, a Nobel-díjas hindu költő vidéki birtokán, Szantiniketánban, nagyszabású nevelőintézetet létesített, középiskolát, egyetemet, művészakadémiát, gazdasági iskolát, színházat alapított, s új utakon akarja megreformálni a fiatal hinduk nevelését és oktatását. A tanári kar teljesen nemzetközi: norvég, angol, francia, orosz, olasz, svájci, hollandi, német tudósok tanítanak együtt indus professzorokkal. Nemrégiben Hydarábád fejedelme, Nizámul-Mulk, új tanszéket alapított a mohamedán kultúrtörténet tanulmányozására. Ezt a tanszéket kellene férjemnek megszervezni, és első tanárként betölteni. Már régebben levelezett Tagore titkárával, Mahalanobisszal, aki egyszer járt Budapesten, és most értesítést küldött, hogy az egyetem tanácsának döntése szerint, három évre meghívják férjemet Indiába.

Felkerestük egyik ismerősünket, akiről azt hallottuk, hogy járt Indiában, sőt Rabindranath Tagore vendégeként Szantiniketánban is volt. W. E. bárónő mindent elmesélt, amit csak tudott Szantiniketáhról. - Ne várjon, kedvesem, sok luxust - mondta -, és ne reméljen semmi szórakozást. Ne vigyen magával sok ruhát. Amit visz, az is egyszerű legyen. Estélyi toalettre nem lesz szüksége. Mosóruhát és sok vászonholmit vigyen. És készüljön el rá, hogy sokat fog unatkozni. A telepen európai értelemben vett szórakozás nincs. Olvasás és kézimunkázás tölti ki majd egész napját. Ha nagyon unatkozik, bemehet Kalkuttába, másfél órára van az egyetemi teleptől. Bombayban találkozhatnak egy honfitársukkal, az biztosan mindenben rendelkezésükre áll. Ha jól emlékszem, Kondornak hívják, szerencsét próbálni ment Keletre. Nem tudom, sikerült-e neki valami azóta, hogy beszéltem vele. - Kikereste Kondor bombayi címét. Feltétlenül. írunk neki.

Cseppet sem sújtott le, hogy a bárónő nem rózsás színekkel festette le Szantiniketánt. Én nem fogok unatkozni ott egy pillanatra sem! Mindenesetre a tanácsokat megfogadva láttam neki a szükséges holmik beszerzésének. Férjemnek erős vászoningeket, vászonnadrágokat és kabátokat vettem. Magamat is kistafíroztam. Csupa tartós anyagból készült holmit vásároltam. Semmi selymet, még crépe de chine-t sem! A selyem nem állja a nedves indiai időjárást, egykettőre tönkremegy.

Budapest, február vége

Rettenetesen hideg az idei tél. Nem lehet eleget fűteni. A kályhák szinte eszik a szenet, mégis hideg van. Azt mondják, ötven éve nem volt ilyen tél. No, Indiában majd nem fázom.

Ma temették Rákosi Jenőt. A nagy hidegben kint voltunk a temetésén. Órákig tartott a gyászszertartás, majd megfagytam. A temetésről visszajövet Gyula mesélte, hogy Indiában nem hisznek a halálban. Csak az élet a valóság, a halál múló állapot, más alakban, más összetételben folytatódik az élet. Ezért nem retteg a keleti ember annyira a haláltól, mint mi, európaiak, akik csak ezt az egy rövid életet ismerjük. A lélek vándorol, és minden újabb megtestesülésében tökéletesebben bontakozik ki.

Veszedelmesen közeledik az indulás ideje. Már megvettük a hajójegyeket. A Lloyd Triestino igazgatósága olyan hajófülkét választott számunkra, amelyben sem a gőzgépek zakatolását, sem a forróságot nem érezzük. „Pilsna” a hajó neve, március 15-én indul Triesztből, de Velencében fél napig vesztegel. Legtöbb utas nem Triesztben száll hajóra, hanem néhány napot Velencében tölt, s onnan kezdi meg útját. Elhatároztuk, mi is így teszünk.

A budapesti lapok megírták, hogy férjemet meghívták tanárnak Indiába. Azóta a legkülönfélébb tervekkel és ajánlatokkal halmozzák el.

Egy teozófus ismerősünk kora reggel rontott be hozzánk, az izgalomtól tágra nyílt szemmel:

- Most olvastam - lelkendezte -, hogy hívást kaptak Indiából. A szellemek hívják magukat, mert előző életüket bizonyára ott töltötték!

Percekig szorongatta a kezünket, mintha így maga is közvetlen kapcsolatba kerülhetne az indiai szellemekkel.

Az ismert lírai költő telefonon kötötte lelkemre, hogy okvetlenül vigyünk magunkkal piros paprikát. Azt ott nem tehet kapni, nem tudok majd paprikás csirkét készíteni. Addig erőszakoskodott a telefonon, míg meg nem ígértem, hogy paprika nélkül nem kelünk útra.

Egyik kecskeméti rokonunk az indiai magyar borexport kizárólagos jogát remélte megkapni közbenjárásunkra. Egy tanár az írás-olvasás könnyebb megtanulására feltalált módszerét akarta velünk elterjesztetni Szantiniketánban, egy ismeretlen hölgy arra kért, hozzak neki Indiából fejtolldíszt, egy ismerős pedig nem kisebb kívánsággal állt elő: hogyha majd visszajövünk, okvetlenül hozzak neki két fiatal majmocskát, az egyik hím tegyen, a másik nőstény. Egyik lőcsei volt iskolatársnőm hosszú, négyoldalas levélben, nagyon tréfásan arra biztatott, ha az utcán majd gyémántot találok, ne restelljem felvenni, és neki elküldeni.

A sok barát, ismerős egymásnak adja a kilincset, egy álló hete egyebet sem teszek, mint búcsúzkodom. És közben csomagolok. Férjem sok könyvet akar magával vinni, szükségem lesz egy nagyobb utazókofferre, meglevő bőröndjeinkbe, örülök, ha a ruhák beleférnek. Vettem egy hatalmas, fából készült koffert. Barna vízhatlan vászonnal van borítva, díszes sárga pántok fogják körül. Olyan előkelő és terjedelmes, hogy Laci fivérem kijelentette: ilyen gyönyörű koffert eddig csak a mozivásznon látott a híres felfedezők poggyászában.

Március 12-ével elérkezett az indulás napja. Laci fivérem kísért ki bennünket a Déli vasúthoz. Amikor beültünk a taxiba, férjem csak úgy odavetette a sofőrnek: Déli vasút! A sofőr olyan közömbösen ült a volán mellett, mintha utasai legfeljebb Székesfehérvárig utaznának. De én hirtelen csupa nyugtalanság lettem a taxiban: nem, nem Székesfehérvárig utazunk, messzebb, sokkal messzebb! Kihajoltam a kocsi ablakán, mert könnybe borult a szemem. Mint két hónappal ezelőtt Lőcsén a lábas háztól, úgy búcsúztam most az ismerős pesti utcáktól, az egész lüktető pesti élettől.

A Déli pályaudvar peronján kellemes meglepetés ért bennünket. Rengeteg ember jött el búcsúzóra. Rokonok, barátok, ismerősök, több mint száz ember! S alig akadt, aki üres kézzel jött volna. Virágot, cukrot, csokoládét hozott mindenki. Katinka nővérem imádságos könyvvel ajándékozott meg, ha majd nagyon gyötör a honvágy, vagy fájdalmas csalódás fog érni, meneküljek az imádsághoz, vigasztalást fog nyújtani.

Alig tudtam a rokoni és baráti ölelő karoktól elszakadni. A fülkében csak nehezen tudtuk elhelyezni a hálóban, az üléseken, a padlón a sok cukrosdobozt, a rengeteg virágot. Kihajoltunk a kupé ablakán. A vonat lassan elindult. Zselka tantim meghatottságában hangosan sírni kezdett.

- Roschen, Roschen, ne menj el, Roschen, maradj itt, nem kell neked Indiába menned, szállj le azonnal a vonatról!

Sírt és jajgatott, szaladt a vagon mellett, kétségbeesetten integetett, már fuldokolt a rohanástól, de csak futott, futott.

- A tanti is jókor jött lebeszélni az útról - mondta Gyula. Akaratlanul elnevettem magamat.

Visszanéztem a peronra, ahol elmaradt Zselka néni. A többiekkel együtt már ő is csak integetett a vonat után. Férjem kis nemzetiszínű zászlót lobogtatott feléjük.

Gyula húzott el az ablaktól. A meghatottságtól elfáradva roskadtam le az ülésre, a virág és cukrosdobozok halmazára. Felbontottam az egyik Zserbó-dobozt. Felzaklatott a búcsú, a sok könny, csók, ölelés, szinte zavart voltam, és ettem egyik bonbont a másik után.

Délben érkeztünk meg Velencébe. Szikrázó napfényben siklott gondolánk a Canale Grandén végig a szálló felé. Nem bolondok a szerelmesek, hogy annyira felkapták ezt a tündérvárost. De mit nekem Velence, édes varázsával, múltjával, galambjaival, szobraival és festményeivel. Hol van mindez Indiától, sejtelmes és csodálatos, ezeregyéjszakák tündérmeséinek csillogásával tündöklő távoli célomtól, melynek csak apró közbeeső állomása Velence. A Bonvecchiati szállodánál kötöttünk ki. Átöltöztünk, bekaptuk az ebédet, s már siettünk is ki az utcára. Pesten hideg tél volt, amikor elindultunk, itt langyos, tavaszi szellő melengetett bennünket. Mintha a tavasz belebújt volna az emberekbe is. Csupa vidám, boldogan nevető ember nyüzsög körülöttem. Még a koldusok is mosolyogva kéregetnek. Férjem elemében volt. Itt magyarázhatott! Mint a vihar, ragadott magával egyik látnivalótól a másikig. A San Marco-templomtól a Doge-palotához, honnan a harangtoronyhoz száguldoztunk. Gyula még délutáni alvását is feláldozta, és vitt, vezetett, mutogatott, magyarázott késő estig három napon át. Hát istenem, minden gyönyörű, káprázatos volt, de már tele voltam India után való sóvárgással, mindig arra gondoltam: mit fogok majd odaát látni!

A Pilsna fedélzetén, március

Harmadnap délután indultunk a hajóra. Gondolánk lomhán úszott a Zattere-móló felé. Órák választottak még el bennünket az indulástól, mégis noszogatni szerettem volna a gondolást, evezzen gyorsabban, le ne késsünk!

Végre a hajón vagyok! A sok apró motoros, csónak, gondola között a Pilsnát óriásnak látom. Ellenőrizték jegyünket, s egy pincér, festői kék mellénykében lekalauzolt kabinunkba. Nem is kabin ez: tágas, barátságos szoba, közepén két rézágy, oldalt dívány, ruhásszekrény, a falmélyedésben komplett mosdófülke, patyolattiszta, friss törülközőkkel, szappannal.

A Pilsna még nyugodtan horgonyoz a móló mellett, bőven áll idő rendelkezésemre, hogy a bőröndöket kinyissam, a ruhákat, fehérneműt elhelyezzem a szekrényben. Olyan pontossággal rakom az ingeket, kombinékat, zsebkendőket egymásra, mintha otthon tenném el a frissen mosott ruhát. Tizenhét napig lesz ez a kajüt a lakásom, igyekszem minél melegebbé tenni.

Este hét óra. A Pilsna kéményéből már ömlik a füst, felsivít a sziréna. Indulunk. Kicsit összeszorul a szívem. Apró vontatóhajó veszi kötélre az óriást. A Pilsna méltóságosan megmozdul. Lassan távolodunk a mólótól. A hajó csavarjai paskolják a vizet, a vontató lemarad, s mi úszunk a lagúnákon kifelé a nyílt tengerre. Mint valami ékszerdoboz, ragyogott és csillogott a kivilágított San Marco tér. Isten veled, Velence! - intettem vissza az álomváros felé, kissé meghatva, de most nem' fátyolozta könny a szememet, könnyebben búcsúztam Velencétől, mint a lőcsei lábas háztól.

Fél nyolckor felcsengetett a vacsorához hívó első gongütés. Az utasok sietnek kabinjukban átöltözni a vacsorához. Nagyon fontos esemény az óceánjárón az első vacsora. Itt látják először egymást az útitársak, akik tizenhét napig, akarva, nem akarva, egy levegőt kell, hogy szívjanak. A második gongszóra a mahagónifából készült lépcsőházon át szállingózni kezdenek az utasok az étterem felé.

A stewardok udvarias hajlongással vezetnek asztalunkhoz. Négy személyre terített asztalhoz ültetnek. Vajon kié a másik két teríték, kikkel étkezünk együtt? Minden teríték előtt a hajó fényképével díszített, névjegykártya. Szeretném megnézni asztaltársaink nevét, de azt hiszem, nem illik ennyire kíváncsinak lenni. Különben is mit mondhat két név? Legfeljebb azt állapíthatnám meg, milyen nemzetiségűek. Biztosan angolok. Az van legtöbb a hajón.

Míg az aperitifet iszom, szétnézek a teremben. Feltűnik egy középkorú lady, aki rendjelet és monoklit visel. Hosszú asztalnál a hajó kapitánya, mellette ősz, nyírott bajuszú angol gentleman, s egy szép, szőke asszony. Már csaknem zsúfolva az étterem. Kellemes diszkrét hangmoraj, közben pohárcsengés, mint kis üvegharangok a gordonkaszó tónusú általános diskurzusban. Most kezdődnek az első beszélgetések, ismerkedések az asztaloknál.

Ekkor léptek asztalunkhoz vacsoratársaink. A két névjegy eredetiben. A férfi meghajol, a hölgy biccent. Szinte csodálkozva nézem őket. A férfi halvány barna bőrű indus, kifogástalan frakkban, a nő fehér és szőke, Patou vagy Molyneux remeke az estélyi ruhája. Izgalmasan érdekes pár, a sötét bőrű indus és a fehér asszony. A szomszéd asztaloktól mindenki feléjük fordul. Ők is észreveszik a feltűnést, az is zavarja őket, hogy elkéstek, utolsónak érkeztek az étterembe, gyorsan leülnek, és tettetett buzgalommal kezdik tanulmányozni az étlapot. Soha ilyen szőkeséget nem láttam! Nem is szőke a haja, valami fehér izzással lángol, szinte világít. Arca, meztelen karja elefántcsont és az alabástrom kereszteződésének különös fehér ragyogásában, a mélyvörös selyem estélyi ruhában mintha még sötétebbre festené a férfi színét. Eddig kevés hindut láttam, és mégis nem azt nézem, hanem a fehér asszonyt. Halkan pár szót szól az urához angolul. Gyula egyetlen mondatból megállapítja, hogy nem angol.

- A sziszegő hangokat kissé lágyan, selypítve ejti ki - súgja felém magyarul -, azt hiszem skandináv, svéd vagy norvég.

A hölgy kezdi az ismerkedést.

- Remélem, kellemes utunk lesz - selypíti angolul, s mivel rám mosolyog, megkérdem, hova utaznak?

- Indiába.

- Mi is!

- Turisták, ugyebár - kapcsolódik a beszélgetésbe a hindu -, be akarják utazni egész Indiát?

- Nem turisták vagyunk, az uramat Rabindranath Tagore meghívta egyetemi tanárnak. Három évre megyünk.

Az indus mélyfekete szemében meglepetés és öröm.

- Szantiniketánba tartanak? Csodálatos véletlen! Magam is tanára vagyok az intézetnek.

Szótlanul a meglepetéstől nézünk össze az urammal. India valóban a csodák országa. A csoda már a hajón kezdődik. Egy asztalhoz ültetnek azzal, aki a legmegbízhatóbb értesítést adhatja új tartózkodóhelyünkről. Ezt igazán csodának vagy az asztalrendezőnek köszönhetjük, aki arra gondolt, hogy magyar és hindu tanárt nyugodtan egy asztalhoz lehet ültetni.

- Az angol irodalmat adom elő Szantiniketánban - folytatta most már felélénkülve asztaltársunk Angliában végeztem iskoláimat, éveket töltöttem Európában, és bizony kissé elmaradtam Indiától. Ebben az európai ruhában alig ismerek hindu voltomra. Lehet, hogy évek után India nekem is újnak, különösnek tűnik majd fel, mint bizonyára önnek, kedves kolléga úr. Angliában hozzászoktam a folyton változó éghajlathoz, a borongós színekhez, a szobalevegőhöz, a nyugati ruházkodáshoz és az angol ételekhez.

Lehajtja fejét, mosolyogva nézi ragyogó ingplasztroniát, s már folytatja a diskurzust:

- A frakktól elbúcsúzhatom. Indiában más az életünk, könnyen öltözködünk, ragaszkodunk nemzeti viseletűnkhöz. Nekem, a brahminnak - hiszen kolléga úr ismeri a mi szigorú szabályainkat - nem is szabadna idegen vizet innom és húst ennem. Európában nem tarthattam be a szigorú szabályokat. Eleinte nehezemre esett, sokszor volt lelkiismeret-furdalásom, de győzött a környezet, majdnem teljesen eleurópaisodtam. Csak a bőröm maradt sötét. Most, hogy szerencsém van megismerkedni önökkel, akik a mi országunk ősi környezetében fognak élni, szinte szégyellem, hogy oly távol estem India anyánktól.

A szőke asszony megsimogatta a hindu kezét, mintha megnyugtatni, vigasztalni akarná, aztán mosolyogva fordult hozzám:

- Én is először látom majd Indiát, mint ön. Alig várom a percet, hogy ott legyek. Az uram hazájában! Siettetni szeretném a Pilsnát, hogy gyorsabban, gyorsabban ússzon India felé.

- Szantiniketánban, remélem, sokat leszünk együtt - udvariaskodik a hindu tanár -, gondoskodni fogok, hogy ne érezzék magukat egyedül. Persze Szantiniketán nem Párizs, nem London, de a maga nemében egyedül áll a világon. A költő - mindig így említi Tagorét - elképzelése teremtette a telepet. Az egyszerű élet és a fennkölt gondolkodás volt a vezéreszméje, amikor ezt a szentélyt megalkotta. Nem külsőségekre építette fel, hanem a lélek bensőségét akarta érvényre juttatni diákban, tanárban egyaránt. A mangrove- és sálfák alatt könyvtárakat és dolgozószobákat építtetett, hogy a tudományt összekapcsolja a lélekkel. A tanítás sincs az európai iskolák merev programjának alávetve. Szabadságot lehel az indiai síkság, és szabad szellem árad a tanárok munkájából. Igaz, sok olyan dolgot látnak majd, ami eleinte megdöbbenti önöket, de ha beleélik magukat a mi környezetünkbe, semmit sem fognak különösnek találni.

Gyula alig eszik. Kedvenc fagylaltját tányérján hagyja olvadni, olyan érdeklődéssel hallgatja a szantiniketáni kollégát. Amikor a vacsora befejeződik, a távozó angolok csodálkozó pillantásokat vetnek felénk. Látják, milyen barátságosan beszélgetünk asztaltársainkkal. A pillantásukban ez van: nem szégyellik magukat fehér ember létükre így összemelegedni egy színessel?

Dehogy szégyelljük. Boldogok vagyunk, hogy tanárkollégával találkozhattunk. No, lesz Gyulának témájú az egész hajóúton! Megyünk mi is fel a lépcsőkön a fedélzetre. Csak ekkor zajlik le a kölcsönös, név szerinti bemutatkozás. Férjem átadja névjegyét a hindunak, hogy könnyebben megjegyezhesse az idegen nevet.

- Az én nevem Amija Csakravarti - mutatkozik be a brahmin is a feleségem európai, dán. Néhány héttel ezelőtt volt az esküvőnk Koppenhágában. Feleségem annyira rajong hazamért, mint én Európáért. Talán ezért is lettünk egy pár.

A fedélzeten friss szellő fújdogál. Magunkra húztuk felöltőnket, lábunkra vastag kendőt borítottunk. A pincér feketét és whiskyt hozott. A dán asszony és én limonádét kértünk. Férjem és az indus a whisky mellett csakhamar elmerültek valami tudományos kérdés tárgyalásába. Mindketten tanárok, akad témájuk!

Itt-ott a fedélzeten hangosabb nevetés árulta el, hogy mások is összebarátkoztak már. A hajó gőzgépe egyenletes dohogással hajtotta a Pilsnát előre a habokon a langyos tavaszi éjszakában. A fedélzet túlsó végéről felhangzott a zenekar muzsikája...

Miről beszélhet két asszony az éjszakában?

- Nagyon szereti? - kérdeztem.

- Végtelenül! - válaszolja csaknem eksztázissal

- Érdekes ember.

- Több! Ő jelenti nekem egész Indiát. A szemében és a karjában, a szavában és a színében, a csodálatos, rejtelmes Indiát, Ő az én új hazám!

Megdöbbent a szavaknak ez a lázas áradata.

- Hogyan ismerkedtek meg? - kérdem.

Pillanatig gondolkodik, aztán mélyen szemembe néz.

- Ön olyan jó embernek látszik, az az érzésem, elmondhatom… Koppenhágában születtem. Apám kereskedő volt. Jómódban éltünk. Apám rajongásig szeretett. Elhalmozott mindennel. Boldog, vidám, gondtalan gyerekkor után Angliába küldött, drága, előkelő intézetben neveltetett három esztendeig. Megtanultam jól angolul, s elég tűrhetően beszéltem franciául és németül. Tizenhét éves voltam, amikor anyám sürgönye hazahívott. Rettenetes katasztrófa várt odahaza: apám meghalt. Influenzában feküdt pár napig, tüdőgyulladást kapott, s az elvitte. Halála után csakhamar megtudtuk, hogy szegények lettünk. Nagyon szegények. Rengeteg adósság maradt szegény apám után. Anyám nem sokáig bírta a gondterhes életet, hat hónap múlva követte apámat. Ott álltam rokonok nélkül, apátlan-anyátlan árva, az üres lakásban, melyből lassanként már a bútorokat is eladogattuk.

Szegényke - suttogtam részvéttel.

- Micsoda élet következett - folytatta egyre gyorsabban, rapszodikusan, nem válogatva a szavakat micsoda szörnyűségek következtek… Állás után kellett néznem, hogy legyen mit ennem. Még szerencsém volt, hogy nyelveket beszéltem, ezért alkalmaztak egyik koppenhágai hotelben direktrisznek. Lelkesen láttam a munkának, de hamar letörtem. Letört a férfiak durvasága, gonoszsága, mohósága. Akivel hivatalos dolgom akadt, mind ajánlatot tett. Azt hitték, amikor kivettek a hotelben egy szobát, a számlához majd engem is hozzászámítanak, mint a telefont vagy a külön fogyasztást. Úgy éreztem, meg kell halnom, bele kell halnom ebbe az életbe… Ekkor jött ő. Csakravarti, a hindu professzor. Amikor először beszéltem vele szinte alázatos volt. Két hónapig lakott a hotelünkben. Minden reggel odajött hozzám jó reggelt kívánni, és megkérdezte, hogy vagyok? Az első férfi életemben, akitől egy célzást nő voltomra nem hallottam. Egy ünnepnapon félénk udvariassággal megajándékozott egy doboz cukorkával. Később bátorságra kapott, és meghívott egy csésze teára a hotel halijába. Ünnepélyes fekete ruhában jelent meg a hallban, és a tea után megkérte a kezemet. Milyen szerény, alázatos volt ez a leánykérés. Kért, ne féljek az arca színétől. Európai akar lenni, európai nőt akar feleségül venni. Mindig a hajam és arcom színéről álmodott. Drága Amija! Az első férfi, aki így beszélt velem... A második hónap végén a felesége lettem... A koppenhágai angol konzulátuson esküdtünk meg, de Indiában majd a költő, Rabindranath Tagore fog indus rítus szerint is összeadni bennünket.

A zenekar a Mondschein-szonátát játszotta, halkan, finoman. Fejünk fölött millió csillag lángol a langyos és illatos éjszakában.

- Köszönöm, my dear, a történetet. Nagyon meghatott.

- Ó, nem is tudom, miért mondtam el - suttogta nagyon halkan, mintha nem is nekem, saját magának magyarázná -, igazán nem is tudom. Először találkoztunk, s én kiteregettem maga elé az életemet. Furcsa. Két asszony találkozik éjjel a tengeren, a csillagok alatt, s az egyik gyónni kezd a másiknak. Miért? Ez megmagyarázhatatlan.

Megszorította a kezemet.

- Úgy érzem, nagyon fogom szeretni magát, madame.

A zenekar a Mondschein-szonáta után hirtelen, szünet és átmenet nélkül, váratlanul hangos amerikai slágerba kezdett. Az ősz hajú angol, aki a kapitány asztalánál ült a vacsora alatt, fel-alá járkált a fedélzeten. Arca izzott a sok italtól. Járása olyan imbolygó volt, mintha a hajó erősen himbálózott volna a lába alatt. Pedig a Pilsna rendületlen biztonsággal siklott a vizen. Szőkésbarna, sovány hölgy, whiskys pohárral kezében követte a részeg angolt.

- Egészségére, tábornok úr! - kiáltotta, kezében tartott whiskys poharát az öregúr felé nyújtva. A tábornok katonás óvatossággal közeledett a pohárhoz, nehogy akaratlan nekilendüléssel kiüsse útitársnője kezéből. Amikor elénk érkeztek, az angol hölgy futó pillantást vetett limonádénkra és a frakkos Csakravartira.

- Egy hindu - mondta, és elfintorította az orrát.

A gyönyörű hangulat elszállt a két angol körül lebegő whisky gőzében. Gyula indítványozta: menjünk aludni.

A kabin előtt melegen búcsúztam új barátnőmtől. Milyen szerencse, hogy megismertem! Repülni fog az idő Szantiniketánban ennek a kedves, érdekes asszonynak a társaságában…

Másnap ragyogó napsütésre ébredtem. Lementem az étkezőterembe. Ott még csak kevés ember üldögélt. Legtöbb utas persze aludt a tegnap esti ismerkedési estély és a rengeteg alkohol után. Csak a szolidabb elemek keltek velem együtt már kilenc óra előtt. A szolid elemek között találtam azt a szőke hölgyet, aki tegnap este a kapitány asztalánál vacsorázott. Most külön asztalhoz telepedett, egészen közel hozzám. Jóképű úr a reggelizőtársa. A szőke hölgy angolul beszélt. Nagyon rosszul. Pár perc múlva négyéves kislányt vezetett asztalukhoz egy pincérlány. A gyereknek is szőke haja és nagy barna szeme volt. A haja az anyjáé, a szeme az apjáé. A jóképű úré. Tehát házastársak.

- Miszicska! - sikoltott a szőke asszony, s magához ölelte a gyönyörű apróságot. A férfi egykedvűen dünnyögött. Nem tetszett neki az anyai szeretetnek ez a kitörő megnyilvánulása idegenek előtt. Miszicska apró karjait anyja nyaka köré fonta, belekapaszkodott ápolt fürtjeibe, és végigcsókolta arcát. Aztán beültették a párnákkal felmagasított székbe. Miszicska reggelizni kezdett. Az emberi szív napsugara besurrant az étkezőterembe, és kacéran bújósdit játszott az árnyékokkal. Ezek az árnyékok az apa arcán húzódtak, aki restellte, hogy az ő asztala és családja magára vonja az egész terem figyelmét. Szégyenkezve körülpislogott, felénk bólintott, mintha bocsánatot kérne a csendzavarásért. Igazi, tartózkodó, finom modorú angol volt.

A gyereket és mamáját azonban egyáltalában nem zavarta az apa kimért modora. Jókedvűen szürcsölték a csokoládét, és eszegették a finom süteményeket. Másik asztalnál is házaspár ült. Európai ruhába öltözött indus férfi, gyönyörű indus ruhába burkolt barna bőrű, hollófekete hajú, indiai hölggyel s egy rövidnadrágos, hatévesnek látszó fiúcskával. Halkan beszéltek valami indiai nyelven, és teljesen az angol úri osztály kimértségével és etikettjével szeletelték a halat, sonkát, és itták a teát. Reggelizés közben néztem a társaságot. A kisfiú illedelmesen viselkedett, s amikor az izgő-mozgó Miszicska villájával integetni kezdett feléje, elfordította arcát, és a szüleire nézett. Bájos flört indult meg a két gyerek között. A szőke mama még biztatta Miszicskát.

Gyula nevetve mondta: orosz nő. Angol kiejtéséből állapítom meg. Korán kezdi a flörtöt Miszicska.

A flört teljesen egyoldalú volt. Az indus fiúcska még mosolyogni sem mert kacér, orosz hölgyikéjére, akit apja hiába intett le. Végtelenül kedves volt ez a kora tavaszi hajnalpirkadás, szívből mosolyogtam rajta.

Könyökömmel véletlenül lelöktem a kést, csörömpölve hullott a padlóra. Az indus fiúcska abban a pillanatban leugrott a székről, felemelte a kést, és bármely báli gavallért megszégyenítő kecses meghajlással nyújtotta felém.

- Köszönöm - mondtam neki mosolyogva.

- Dont mention, szóra sem érdemes - válaszolta tökéletes angolsággal, meghajolt, és visszasietett helyére. Miszicska tágra nyílt szemmel nézte a jelenetet, mintha féltékeny lett volna rám. Le akart mászni székéről, és odaszaladni a fiúcskához. Szülei alig tudták visszatartani, s hogy kitörő sírásával ne zavarja a reggelit, hamarosan felmentek vele a fedélzetre.

Szeretettel néztem az indus fiúcskát, és kezemmel hívogatni kezdtem magamhoz. Engedélyt kért szüleitől, és elém állt:

- Mylady, engedje meg, hogy bemutatkozzam, Sam Mehta vagyok, Mehta őrnagy fia. Ott ül atyám és drága anyám.

Nem túlzók, ha azt mondom, hogy sohasem láttam még apró emberkében ennyi udvarias magatartást és bájt. Fekete szeméből áradt az okosság, és ha nem visel széles, fehér gallért gyermekruhájához, törpe termetű gentlemannek tarthattam volna. Hellyel kínáltam, köszönettel elfogadta. Minden kérdésemre pontosan válaszolt.

- Mi párszik vagyunk, nem hinduk - magyarázta -, atyám is párszi, anyukám is. Atyám katonaorvos az indiai hadseregben. Én két év óta Angliában nevelkedtem, most szüleim értem jöttek, és hazavisznek Indiába.

Az uram megmagyarázta, kik a párszik, akik Indiában élnek, de eredetileg nem hinduk, habár bőrük majdnem olyan sötét, mint a bennszülötteké. A régi, nagy, dicső perzsa nép leszármazottjai. Nem akartak az araboknak és a mohamedánoknak meghódolni és régi vallásukat az iszlámmal felcserélni. Zarathustra hívei, azt vallják, hogy a jó ellen állandóan áskálódik a gonosz, ádáz harcot vívnak, de a jó a végén győzedelmeskedik. Szentnek tartják a földet, amely éltet, és a tüzet, amely elhamvaszt. Ezért nem temetik el halottjaikat, nem égetik el, mert beszennyeznék a két tiszta elemet. Hatalmas tornyokba fektetik a kihűlt tetemeket, és keselyűk tépik le róluk a húst, a fehérlő csontvázat pedig elporlasztja a nap, az eső, és megtisztulva egyesül az anyafölddel?

Ijedten néztem az asztalomnál ülő fiúcskát. Ezt is keselyűk fogják felfalni? Gyorsan másra tereltem a beszélgetést.

- Mit tanultál Angliában? Hisz te még olyan fiatal vagy! Iskolába se jársz - kérdeztem, és megsimogattam fekete haját.

- Valóban, még nem járhatok iskolába, de nevelőnőm volt, az megtanított angolul olvasni és írni. Még nem vagyok hatéves, de nagyon szeretek olvasni.

- Tehetséges pedagógus lehetett a nevelőnőd - lelkesedett férjem. - Hány éves volt?

- Azt nem tudhatom, kérem, sohasem kérdeztem, hölgyek életkora iránt nem illik érdeklődni - oktatta ki Gyulát a kis Sam, olyan öntudatlan bájossággal, melyben nyoma sem volt szellemi koraérettségnek.

Sam szülei szemmel láthatóan örültek gyermekük közvetlenségének, s mikor felkeltek asztaluktól, hogy a fedélzetre menjenek, kedvesen felém köszöntek.

- Mylady, megengedi, hogy bemutassam szüléimét? - ugrott fel székéről Sam, s kissé zavartan rebegte: - De én még nem tudom, önöket, hogy hívják?

Alighogy megmondtam neki nevünket, s azt, hogy magyarok vagyunk, szüleihez sietett, megfogta apja, anyja kezét, asztalunkhoz vezette őket, s olyan szakavatottan mutatott be, mint egy szertartásmester.

- Ez egy magyar lady és ura, egy professzor. A magyar lady még nem tud tökéletesen angolul, de meg fog tanulni. Ezek szüleim, dr. Ozsivandzsi Mehta őrnagy és drága anyám.

A szülők kis időre leültek asztalunkhoz. Az őrnagy érdeklődéssel, a keleti ember tudományszeretetével hallgatta, hogy uram milyen fontos missziót fog betölteni Indiában. Mrs. Mehta pedig az anyai szív büszkeségével nézte, hogyan játssza Sam a maitre d’honneur szerepét.

Most jöttek le a reggelihez Csakravarti és feleséget

Későn keltek. Mint régi ismerősök üdvözöltük egymást. Odaültek az asztalunkhoz. A brahmin finom udvariassággal szolgálja ki feleségét, még a vajat is ő keni fel az asszony toastjára. Minden gesztusa az asszony felé az imádatnak, hálának, a szerelemnek a jele.

Egyedül hagytuk a szerelmeseket, felmentünk a párszikkal a fedélzetre sétálni. A kis Sam nem tágít mellőlem. Fejébe vette, hogy megtanít jól angolul, és kérdezgetni kezdett: hol tanultam, ki volt a tanítómesterem, milyen könyveket olvastam? A könyvekről eszébe jutott kedvenc olvasókönyve, és engedelmet kért, hogy kajütjéből felhozhassa.

Pillanat múlva már újra jelentkezett. Mellém ült, és fennhangon olvasni kezdett, ellenőrizve, értem-e a szöveget? Aranyos ez a gyerek! Míg Sam vizsgáztat, férjem az őrnaggyal beszélget, a párszi asszony pedig mosolyogva hallgatja a furcsa angol nyelvleckét.

Tizenegy óra felé jár, az angolok is megkezdték reggeli sétájukat a fedélzeten. Látom, furcsállják, hogy ismét színesekkel barátkozik a magyar professzor és felesége.

- Hallatlan! Két fehér! Hogy nem restellik magukat! - hallom a monoklis lady sziszegését.

A párszi asszony is meghallotta a kegyetlen megjegyzést, felállt, intett férjének, s rászólt Samre, hogy búcsúzzék. Sam meghajolt, s mikor kezet nyújtottam neki, magához szorította kezemet, és homlokához emelte. Megcsókoltam hullámos hajú, okos fejét. Azt hiszem, ezzel a csókkal végleg levizsgáztam az angolok előtt.

Nemsokára Csakravarti és felesége is megjelentek a fedélzeten. Férjem rögtön csatlakozott a brahminhoz. Sok beszélnivalója volt vele. Ki akarta kérni véleményét az angol-indiai pártok felől, a politikai nyugtalanságról, melynek szele már elért Európába. Az indus tanár sokáig gondolkodott, és óvatosan válaszolgatott. A hindu, mint a keleti ember általában, zárkózott, és idegennel szemben gyanakvó, nem akar-e a fehér kiugratni belőle valami véleményt, amit később ellene felhasználhat? Az évszázados elnyomás és a földi élet sivársága befelé fordítja a hindu tekintetét, és olyan dolgokra tereli figyelmét, amelyekkel senkinek sem árt, és magát sem szolgáltatja ki. A hindu élete csupa filozófiai elmélkedés, metafizikai elmélyedés a fogalmak labirintusaiban, melyből nincs kivezető út, de végtelenségével átsegít a göröngyös életen a Nirvánába. Ezért lett Kelet olyan passzív, és ezért hisz a keleti a passzivitás lenyűgöző erejében, mely végül is megváltást fog hozni rá. Szerencsére Csakravarti bengáli. Testalkata arányosabb, csontszerkezete finomabb az északi hindukénál, de szelleme fogékonyabb, arcjátéka élénk, és sokkal beszédesebb, mint bármely honfitársáé. Csakravarti tartózkodása nem volt hosszú életű. Gyula, folytonos ellentmondásaival, kicsiklandozta belőle a szót. A brahmin beszélni kezdett. Finom, hosszú ujjai hol összecsukódtak, hol szétnyíltak, előkelő mozdulatokat írt le a levegőben, ahogy beszédét gesztusokkal kísérte. Ezek a kézmozdulatok nemcsak végtelenül kecsesek voltak, de olyan kifejező erőt sugároztak, hogy szavak nélkül is meg lehetett volna érteni gondolatait. A két férfi beszélgetése mind hevesebbé vált, és férjem, szokott türelmetlenségével felállt, fel-alá kezdett járni, magával cipelve a hindut is. Egyre jobban távolodtak tőlünk a vitatkozás hevében. Még hallottuk, hogy Csakravarti felszólította férjemet, szólítsa őt „babu”-nak, mert ez a brahminok bizalmas megszólítása.

Egyedül maradtam a dán asszonykával. Pillanat alatt más lett a hangulat. Mindketten a tengert néztük. Hosszú, csendes hullámok úsztak el a hajó alatt. Távolban a hullámok tetejére keskeny csipkefodor szaladt fel, újból és újból, s foszlott szét csalódottan, mikor a hullám lerázta magáról, mint incselkedő díszt.

Milyen szép mindez - sóhajtotta a szőke szépség. - Az egész élet milyen szép!

Kitárta két gyönyörű karját a tenger felé, mintha magához akarná ölelni a végtelent, azután csicseregve fordult hozzám:

- Jaj, még meg sem mondtam a lánynevemet. Helgának hívnak. S a maga keresztneve?

- Rózsa.

- Rózsa! Milyen szép név!

Hízelkedve kezdte ismételni a nevemet:

- Rózsa, Rózsa, Rózsa! Egy virág és egy bátor asszony, aki követi tudós urát az ismeretlenbe, otthagyja szüleit, hazáját, otthonát, puha, meleg fészkét!... Én nem hagytam ott semmit Dániában… De maga, Rózsa, mennyi mindent otthagyott az ura kedvéért.

Hajó tűnt fel a láthatáron. Az utasok felugráltak fekvőszékükről, abbahagyták olvasmányaikat, mindenki a korláthoz sietett. Hatalmas, fehér testű hajó közeledett. Az utasok zsebkendő-lobogtatással üdvözölték az ismeretlen tengerjárót. A kicsiny Sam ujjongva futott hozzám, megfogta a kezemet, és a korláthoz húzott.

- Angol hajó, lady! - kiáltotta. - Indiából jön, ahova mi megyünk!

Helga szánakozó pillantást vetett a távolodó hajóra, Csakravarti egykedvűen nézett utána.

- Ami ja - rajongott Helga -, ugye, mi boldogok vagyunk, hogy nem nyugat, hanem kelet felé tartunk?

A brahmin szerelmesen nézett szőke feleségére, azután nagyon csendes hangon válaszolt:

- Ki tudja, Helga, azon a hajón nincsenek-e éppen olyan boldog emberek, akik annak örülnek, hogy nyugatnak mennek, hazafelé. A boldogságot az ember önmagában hordozza, mindenütt és mindenhová.

A hajók találkozása és a távoli zsebkendő-lengetés a Pilsna utasait is közelebb hozta egymáshoz. A kis orosz lányka felfedezte Samet, akivel már a reggelinél kacérkodott, s minden teketória nélkül hozzárohant, fehér karjával átölelte a fiúcska barna nyakát.

- Gyere játszani - kérte -, van labdám, szép, nagy labda, gyere játszani!

Sam elhúzódott, de Miszicska nem tágított. Megfogta kezeit, és vonszolta magával. Mrs. Mehta unszolta fiát, hogy ne ellenkezzék. Én biztattam:

- Nézd, Sam, milyen aranyos ez a kislány, hogy szeret téged, menj játszani vele.

Miszicska anyja is noszogatta az indus fiút, és tört angolsággal igyekezett a két gyermeket egymáshoz hangolni. Nehezen ment a dolog.

- Lady - mondta a kis bölcs Sam -, én nem szeretem a kislányokat, a labdát sem, én a nagy könyveket szeretem.

Ezen mindnyájan nevettünk, de a szőke orosz asszony rosszallólag húzta fel szemöldökét.

- Te kis csacsi, mire nagy leszel, leszel nagy csacsi, vagy hogy mondják, nem jól tudom angol, leszel nagy szamár, mint van én angol férj, az is mindig nagy könyv szeret, nem szeret kislány, nem szeret kis asszony, csúnya ember, nagyon csúnya ember.

Olyan kellemes volt a hangja, s olyan bájossá tette azt a csengő asszonyi hangot a kerékbe tört angolság! A csúnya, nagyon csúnya ember, a férj ott állt mellette, nagy könyvvel kezében, és cseppet sem haragudott felesége leplezetlen őszintesége miatt. Szelíden mosolygott, mintha már megszokta volna az asszony szemrehányásait. A családi jelenet különben azt eredményezte, hogy kölcsönösen bemutatkoztunk. A szőke asszony unatkozott, és örült, hogy újabb ismeretséget köthet. Mivel gyöngén tudott angolul, szívesebben társalgott nem angolokkal, akik nem beszéltek vele olyan gyorsan, érthetetlenül. Angol ura, Mr. Dickinson-Wood, a Dunlop gumitársaság ázsiai képviselője. Sokáig élt Oroszországban, ott ismerkedett meg feleségével, egy menekülni készülő orosz grófnővel, akit a házassággal kimentett a forradalomból. Hivatása Mandzsúriába szólította, és a fiatal pár egzotikus világban kezdte meg az életét. Miszicska Mukdenben született. Most Angliából utaztak Indiába, de nem ez lesz Wood úr állomáshelye, hanem Perzsia, ahol a Dunlop-gyár nagy lerakatot létesít, és annak szervezésével lesz elfoglalva. Mr. Dickinson-Wood alaposan felkészült feladatára. Szerette a könyveket és a tudományt. Folyékonyan beszélt oroszul, franciául, értett németül - nagy ritkaság ez angol embernél -, és most perzsául tanul.

- Nagyon örülök, professzor úr - szólt az uramhoz -, hogy együtt utazhatunk, a fő stewardtól tudtam meg, hogy ön orientalista, s ezért voltam bátor köszönteni az étteremben. Ez nem angol szokás ugyan, de én talán már nem is vagyok angol. Feleségem orosz, kislányom pedig inkább orosz, mint angol. Látja, milyen neveletlen, azaz pardon, ez az anyja nevelése. Mindenkit molesztál, mindenkinek foglalkozni kell vele.

Mrs. Wood félbeszakította urát:

- Maga ne kritizáljon az én nevelésemet és az én gyerekemet. Ha maga nevelné, még köszönni sem tudna, csak folyton bújná a vastag könyveket. Ugye, igazam van? - fordult hozzánk.

A hideg angol jóságos megértéssel hallgatta heves vérű orosz felesége szemrehányásait. Mintha arra gondolt volna: nem szállhatok vitába vele, hiszen asszony, nem is angol, orosz, más faj, más vér, meg kell bocsátani neki. Belenyugodott sorsába.

A kis Sam is ilyesmit érzett, és néma megadással tűrte, hogy Miszicska elvonszolja a fedélzet túlsó felére a labdázó hálók közé.

- Halló, Captain - kiáltott Mrs. Wood a felénk közeledő kapitány felé -, idejönni szép asszonyokhoz! Csinálni udvar!

A kapitány sietős léptekkel engedelmeskedett a pajkos meghívásnak.

- Ettore Stalio vagyok, a hajó kapitánya - mutatkozott be -, megengedik, hogy leüljek?

Mr. Wood savanyú ábrázatot vágott, és szinte kérőleg nézett az uramra:

- Volna kedve kicsit a perzsa nyelvről beszélgetni? - kérdezte. - Üljünk le odébb a fekvőszékekre.

így is történt, és mi, Mrs. Mehta, a párszi asszony, az orosz grófnő, Helga meg én, hallgattuk az olasz kapitány élénk taglejtésekkel kísért magyarázatát. A kapitány is csak törte az angolt, ezért értettük meg jól egymást.

- Önök Indiába? - kérdezte tőlem.

- Igen, kapitány úr, már alig várom, hogy meglássam azt a csodás világit.

- Si, si, India - mondta a kapitány -, molto buono, very good.

- Három évre megyünk ki.

- Én örökre kinn maradok - szólt Helga büszkén.

Stalio kapitány elfintorította orrát. Neki valahogy nem tetszett ez a lelkesedés. Az örök tartózkodást, de még a három évet is túl hosszúnak tartotta.

- India - mondta, és kereste a megfelelő angol jelzőket, s mivel azok nem tolultak nyelvére, arcfintorral és kezével sietett hiányos nyelvkészségének segítségére -, India sok három év, nagyon sok. Nagyon meleg, nagyon piszok. Három év sok, örök nem jó!

Bocsánatot kérőleg nézett Amija babura, aki ekkor szintén hozzánk telepedett, s enyhíteni igyekezett szavait és lekicsinylő kézmozdulatait:

- Sok európainak kell ott hegyek közé menni - folytatta a kapitány -, nagyon meleg. Szép ország, nagyon szép. Hegyek nagyon szép. Síkság forró, nagyon forró.

Stalio akadozó beszédéből áradt a hőség. Helgát és engem viszont lehűtött. Hát van valaki, aki annyiszor járt már Indiában, és nincs attól elragadtatva? Rosszallóan néztünk rá. Bizonyára nincs igaza, nem tud Indiáról mást mondani, mint hogy meleg, hogy vannak benne hegyek, és a síkság nagyon forró.

Ami ja bábu helyeslőleg bólintott. Mintha a kapitány egyhangú jelzői eszébe juttatták volna hazáját, a forró, párás Bengált, és megijedt volna attól, hová viszi szőke feleségét, aki annyi lelkesedéssel álmodik Indiáról, a csodáról, amiben csalódni fog.

- Hajón legjobb - jelentette ki a kapitány, hogy kiengesztelje a csalódott ábrázatokat -, hajón van India és Európa. Hajó egy híd, neutrális, mindent összeköt. Nem áll, mindig megy. Hoz, visz. Mozog. Él.

Fáradtságába került ennyi szót sovány angol szótárából összeszedni, de olasz volt, és nemzetének vele született udvariasságával jóvá akarta tenni mindazt, amit előbb Indiáról mondott.

- Ma éjjel Brindisinél elhagyjuk Európát. Földközi-tenger neutrális. Jön Afrika, Egyiptom. India még messze van. Sok szép jön még addig.

Megszólalt a gong. Pincér futott végig a fedélzeten, a folyosókon, hogy mindenkinek tudtára adja: tálalva az ebéd. A tengeri levegő gondoskodik arról, hogy az utasok a dús reggeli után is örülni tudjanak az ebédnek.

Éjfél felé ért a Pilsna Brindisi kikötőjébe. Mindenki sietett le a partra. Mi is kiszálltunk. A város kihalt. A part mellett kis ligetben pálmák dideregtek az éjszakai hűvös levegőben. Először láttam pálmát a szabadban, s a pálma India szellőjét küldte el felém. Itt búcsúzunk el Európától. Ki tudja, látjuk-e megint?

Emlékül néhány üveg olasz bort vettünk a part menti kocsmában, és visszasiettünk a hajóra.

A Földközi-tengeren úszik a Pilsna. Ragyog a nap. Itt már milyen meleg van, otthon még fűtenek, és a lőcsei hegyeket hó borítja. A tenger kissé rakoncátlankodik, és hajónk orra méltóságteljesen emelkedik és esik a hullámokon.

A legtöbb utas a fedélzeten tartózkodik, s nyugvószékeken fekve olvasnak.

Helga, mint rendesen, mellém szegődött. Én Galsworthy Forsyte Sagá-ját olvastam. Gyakran kellett szótárt igénybe vennem, de azért mégis élveztem, nagyon sokat tanultam belőle. A ködös Albion komplikált embertípusokat termel ki. Az önzés és az önfeláldozás, a kapzsiság, a gazdagok irigysége egybeforr a felfelé törő becsvággyal, amely sok nemes és művészi alkotást ad az emberiségnek. Mindaz a sok érzés, vágy, gyűlölet, mely az emberi szívet fűti, örökké nyüzsgő hangyabollyá egyesíti az embereket. Sietnek, futnak ismeretlen célok felé, míg a halál azt nem mondja: csitt! Aztán a gyermekek és unokák újból kezdik, és azt hiszik, hogy különbek lesznek apáiknál. Így folyik ez az idők végtelenségéig, míg a halál az egész földnek, az egész emberiségnek nem mondja majd: csitt!

Helga két nagy könyvvel ölében szintén olvasott. Jegyzetfüzet hevert a székén, és ő is szorgalmasan forgatta a szótárt. Szanszkrit szöveget fordított. Nemcsak Amija babu szelíd tekintetébe, eszébe volt szerelmes, magába akarta szívni a hitét, őseinek minden gondolatát. Ezért tanult bengálul. Fordítási gyakorlatokat csinált régi szankszrit szövegekből, és minden szabad idejében magolt, akár egy vizsgára készülő diák. Készült egy nagy vizsgára, magolta a boldogságot. Nem akartam zavarni, de amikor láttam, hogy fáradtan leteszi a könyveket, megkérdeztem: - Mit olvas?

Lelkendezve újságolta, hogy már folyékonyan olvassa, sőt meg is érti a szanszkrit szöveget.

- Ez egy régi hindu mesegyűjtemény, és Amijával együtt szoktam olvasni, azután újból átismételem, ő inkább angolul olvas, én pedig boldogan merülök bele a hindu regékbe, oly csodálatosan szépek és egyszerűek. Az író Szómadévi, Kasmír királynőjét ezekkel a regékkel akarta vigasztalni unokájának korai halála miatt. Hallgasson csak ide. Felolvasom az egyik mesét:

Szambbu barna nyaka, mit Parvati istennő tekintetének sugarával övezett, amikor ölében nyugodott, világítsa be nektek a boldogság útját a szerelem fáklyájával. Ganésa az akadályok lerombolója, óvjon benneteket, Ganésa isten, aki alkonyaikor vidám körtáncra vezeti a csillagokat, és kacagón morajló vízsugarakat lövellve szét, új csillagokat alkot.

Néhány csillag Madhura városába hullott, és a földön drágakövekké vált. De az igazi drágakövek a lelkekben lakoznak. Ebben a városban élt vala lllaka, egy kereskedő fia, akinek feleségét Parvati istennő álmában megcsókolta. Ezt a csókot a boldog asszony továbbadta urának, akit imádásig szeretett. Sokáig éltek együtt a szerelem völgyében zavartalan boldogságban. Egyszer a kereskedőnek távoli országba kellett utaznia. Felesége követni akarta, de a gyengéd férj nem merte törékeny hitvesét az út fáradalmainak kitenni, s az istenek áldását kérte rá és útjára. „Nem válik el a lelkem tőled, csak múlandó testem távozik, de az is visszatér hozzád. Várj türelemmel, hangod, szíved dobogása velem jön.”

A férfi elment, és a hitves fájdalmas tekintettel követte. Ott állt az asszony az ajtófélfához támaszkodva, és nézte, nézte távozó urát, amíg csak ködbe nem veszett tovatűnő alakja. Árva lett a ház, és az asszony mozdulatlanul feküdt az ágyán napokon keresztül. Ereje elhagyta, és életszelleme kiröppent testéből, mint fészkéből a kizavart galambmadár.

A férj a távolban erős ütést érzett szívén. Rémülten sietett haza, és hitvesét holtan találta. Sápadt volt, mert a szíve megszakadt, és szétbomlott hajával keretezett arca olyan gyönyörű vala, mintha a hold szállt volna le nappal a földre, hogy világítson. Fájdalomtól görnyedten karjába emelte, de ereje elhagyta, és életszelleme kiröppent testéből, melyet elemésztett a bánat tüze.

Hangos kacagás hasított bele a naiv és megható hindu mesébe. Felébresztett bennünket az álomszép hangulatból. Indiából hirtelen a Pilsna fedélzetére csöppentünk. Körülöttünk bábeli nyüzsgésben idegen nyelveken csacsogtak, vitatkoztak, bókoltak és veszekedtek az utasok. Volt itt minden nemzetiségű. Olasz, örmény, német, angol, skót, ír. Az Indiába utazó angolok legnagyobb része skót. Az angol otthon élvezi az életet, a skótnak terméketlen a földje, az ír nem jut földhöz, mindkettő kiszorul hazájából. A skót külföldre, a gyarmatokra megy dolgozni, az ír hadakozik.

Mint minden hajóútnak, a mienknek is akadt sok apró regénye. Eltelt egy hét, s ez alatt a rövid idő alatt szerelmek, gyűlöletek, haragok és kibékülések, barátkozások, szakítások váltogatták egymást. így értünk el Port Szaidig.

Amikor közeledtünk a Szuezi-csatorna felé, a sötétkék tenger színe piszkos sárgásbarnává változott. A Nílus csatornái ontották az iszapot az ultramarin tengervízbe. Az utasok orrfintorítva nézték a szennyes áradatot. Magam is elszomorodtam, hogy az azúrkék ég is szürkévé vált fölöttünk. Uram, az örök tanár, magyarázni kezdett:

- A Nílus csatornái éltetik Egyiptomot. Az évről évre megismétlődő esőzések a távoli abesszin hegyekből óriási árvizet zúdítanak a völgybe. Ez az árvíz dagasztja meg a Nílust, és viszi le értékes iszapját a legtávolabbi csatornába. A Nílus iszapja a legfrissebb talaj, amely évszázadok, évezredek alatt rakja le, hordja tovább Egyiptom földjét. Feltölti a tenger partját, leülepszik a sivatag homokjára, és termőfölddé varázsolja a kietlen pusztaságot. Egyiptomnak ma csak 14 százaléka lakott terület, a többi sivár vidék. Ezen a 14 százalék földön él harminckétmillió ember. Egyiptomban sosem esik az eső, mégis kétszer aratnak évente. Egyiptom a Nílus ajándéka.

Keskeny kőrakpart mellett futott be a Pilsna a kikötőbe. A rakparton Lesseps szobra állt, aki rávette a kedivét a Szuezi-csatorna építésére, amely azóta a világ legfontosabb víziútjává vált. Két földrészt választ el és három földrészt kapcsol össze ez a keskeny csatorna. Port Szaid a tengerről nézve olyan, mint egy amerikai város. Valamikor jelentéktelen beduin falucska volt, ma a világ egyik legforgalmasabb átkelőhelye.

Amija bábuval és Helgával mi is leszálltunk a hajóról. Nincs az az edzett utas, aki ellen tudna állni a kikötők csábításának. Port Szaid Európa, Afrika és Ázsia minden kincsének kirakata. Modern üzletházak sűrűn sorakoznak utcáin. A sarkokon kávéházak. A pincérek asztalkendőikkel és hangos kiáltásokkal invitálják a vendégeket. Dragománok serege rohanja meg a partra szálló utasokat. Mindenféle portékát varázsolnak a szabadkozó áldozat elé: valódi keleti ékszereket, kasmíri sálakat, kínai selymet, japán elefántcsont-faragásokat és titokzatos éjjeli lebujok címét. Nem lehet menekülni előlük. Hiába minden tiltakozás, fenyegetés, kérelem, nem akarnak tágítani. Egymást licitálják túl ajánlataikkal. Nagyon kellemetlen ez a keleti szolgálatkészség. Ha az ember nem válaszol nekik, akkor a világ minden nyelvén folytatják makacs tolakodásukat: angolul, franciául, olaszul, görögül, törökül, németül. Végre az uram arabul rivallt rájuk:

- Hagyjanak békén, én is bennszülött vagyok.

- Ahlan wa szahlan ja szidi, üdvözlégy uram, és érezd jól magad - kiáltották udvariasan, és csalódottan odébbálltak.

Nélkülük mentünk el a boltosok utcájába. Helga rajongott az indiai árukért. Ruhát, sálat, szandált, ékszert akart vásárolni. Amija bábu alig tudta visszatartani. Azt ajánlotta, inkább angol szövetet vegyen, az itt nagyon olcsó. Mintha félt volna a keleti portékáktól. Amikor Helga az indiai réztálakat, dobozokat meglátta, felsikoltott örömében.

- Gyönyörűek! Ilyenekkel akarom lakásunkat berendezni Szantiniketánban!

Több se kellett a kereskedőnek. Maga is indus volt, és üzlete, fiókja a legnagyobb indiai üzleti háznak, a Ganésa Lal és fiainak.

- Ganésa az elefántorrú Isten - magyarázta Amija -, és Lal a vörös színt jelenti.

- Ganésa, Ganésa - suttogott Helga ittasan -, milyen szépen hangzik ez a szó, és a Lal, mily kellemesen cseng össze vele.

- Ugye, magának is tetszik? - fordult hozzám.

El volt ragadtatva attól a kincsesháztól, amit az üzlet raktárában látott. Réztálakon olyan aprólékos díszítést véstek ki ügyes kezű indusok, hogy csak nagyítóüveggel lehet a finom cirádákat, az arabeszkeket kivenni. Áttört művű, fafaragásé dobozok tömkelegé, ezüstkancsók, drága ékkövek, domború hímzések és selyemsálak, melyeket gyűrűn lehet áthúzni, és gyűrődés nélkül maguktól kiugranak, kézzel szőtt, aranyszálú brokátok, muszlinok, hímzett saruk és fejdíszek ajánlották magukat megvételre. Ezeknek nem kellett kínálat, nekünk nem kellett biztatás. A ravasz kereskedő szótlanul mutogatta kincseit. Tudta, hogy némasága a legokosabb üzleti fogás.

Mikor a bazárból kijöttünk, leültünk egy kávéházban. Akárcsak Olaszországban, itt is az utcán, a széles járdán állítják fel az apró márványasztalokat és székeket. Kis szutykos arab fiú lábamhoz kuporodott, nem tágított, amíg cipőmet le nem törölte. Ez is egyik fajtája a kenyérkeresetnek.

A hajó indulásáig még sok időnk volt. Férjem rábeszélésére elmentünk a bennszülött negyedbe. Ez már igazi Afrika! Szűk, piszkos utcákon folyik az élet. Gondolni se jó azokra a szagokra, amelyek a házak belsejéből kiáradnak. Európai ember nemiben szokott elvetődni erre a környékre. Az egyiptomi arab férfiak gyűlölködő pillantásokat vetettek felénk. Egyik-másik hozzám és Helgához dörgölődzött, és belénk akart karolni. Amija bábu, a finnyás hindu, megrettent a marcona mohamedánoktól, és indítványozta: siessünk vissza a hajóra.

A Pilsnán megváltoztak az utasok. Ugyanazok voltak, de a Port Szaid-i kirándulás más külsőt varázsolt rájuk. A hölgyek keleti sálakba, kendőkbe burkolóztak, hajukat kínai csattal díszítették, lábukra egyiptomi papucsot húztak. A férfiak sem maradtak el a hölgyek mögött. Egyik angol arab subában feszített beduinnak öltözött útitársa oldalán.

A Pilsna lomhán indult el a Szuezi-csatornában. Egy napig tartott, amíg kiértünk a Vörös-tengerre. Állandóan gyönyörű, meleg az idő. Eszembe jut édesapám félelme a Vörös-tengerről. Nem bizonyult igaznak, amit a lexikon állított.

Elértünk Adenba. Mehtáékat autó várta a kikötőben. Rokonaik laktak itt, s mivel a hajó csak késő este indult tovább, meglátogatták őket. Hívtak minket is, tartsunk velük. Mehtáék rokonai különös párszi ételekkel fogadtak bennünket. A kis Sam boldogan állapította meg: hogy a világ legjobb konyhája a párszi, én viszont megrémültem: úristen, mi vár ránk Indiában, ha ezt a sok ízléstelenül tálalt és zsírosán, fűszeresen készült ételt itt kitűnőnek tartják. Alig ettem. Mikor vacsorára visszamentünk a hajóra, csak kevés gyümölcsöt kívántam, annyira megfeküdték gyomromat a híres párszi ételek.

A Pilsna pedig úszott tovább. Már az Indiai-óceánon jártunk. Helga óráról órára boldogabb, Amija viszont egyre zavartabb. Fáj a szíve Európáért, és fél a családjától: hogyan fogadják majd a fehér asszonyt?

Egyik este jelmezbált rendeztek a hajón. Férjem hosszú szakállt ragasztott. A kis Sam nem ismert rá. Helga nem akart részt venni a mulatságon, de Amija kérlelte, és nagyestélyi ruhát erőszakolt feleségére, ő fehér szmokingot húzott. Lehangolt volt egész este. Bevallotta, szomorúan gondol arra, hogy ma este talán évekre búcsúzik az európai viselettől.

Bombayhez közeledtünk. Az utolsó estén Helgával alig lehetett bírni. Vacsora után átszellemült arccal hindu verseket olvasott fel nekem a fedélzeten.

Másnap reggel megkezdődött a búcsúzkodás a Pilsnán. Mint régi, barátok szorongatták egymás kezét az utasok; pedig tizenhat nappal ezelőtt még nem is ismerték egymást. A flörtök, szerelmek, féltékenységek megszakadtak. Holnapra szerteszéled az egész társaság, talán sohasem látják egymást. Én a kis Samtól búcsúztam nehezen. Az egész hajóutat megaranyozta számomra ez az apró, kedves, kis bölcs, aki zokogva borult rám a búcsúzásnál. Én is sírtam. Viszontlátlak-e még az életben, kis Sam?

Másnap Bombay előtt megpillantottuk Elefanta szigetét, és kibontakoztak a város körvonalai. A kezdő utasokon lázas sietség vett erőt. Ide-oda szaladgált mindenki, csomagjaikat rendezték, izgultak, idegeskedtek. Közéjük tartoztunk mi is. Csak az angolok maradtak hidegvérűek. A monoklis hölgy tovább bridzsezett a többi angollal. Őket nem izgatta a megérkezés. Úgy utaztak ki Indiába, mint ahogy mi Kecskemétre megyünk.

Kikötött a Pilsna. Mehtáékat a férfi szülei várták. Indus szokás szerint virágkoszorúkkal díszítették fel az érkezőket. A kis Sam három virágfüzért cipelt a nyakán, alig bírta szegényke.

Bennünket nem várt senki. Pedig nagyon reménykedtünk, hogy honfitársunk, Kondor, akinek uram megírta, mikor érkezünk, vár bennünket a kikötőben. Amija babuékkal együtt indultunk a Grand Hotelbe, ők nem ott szálltak meg, a férfi szüleinél fognak lakni, de elkísértek a szállóig. Helga a kocsiban reszkető izgalommal szorította a kezemet. Tele volt csodavárással. Rajtam pedig hirtelen félelem vett erőt. Helga új hazájába érkezett, én pedig arra gondoltam, hogy milyen messze estem Lőcsétől.

Bombay, április eleje

A Grand Hotel egyike a legjobb szállodáknak Bombayben. Napi hatvan pengőt kértek két személy ellátásáért és szállásáért. Szobánk a lehető legprimitívebb. Két egyszerű rézágy van benne, kis asztal, két szék. Rohantunk a fürdőszobába. Rettenetesen vágytunk a melegben hideg víz után. Már amikor kiszálltunk a hajóról, megütött bennünket India forrósága. Megijedtem. Kibírja-e magyar ember ezt a hőséget? Apának mégis igaza lesz?

Az uram csavargatta a fürdőszobában a csapokat. Mind a kettőből forró víz ömlött. A hideg vizet ugyanis a háztetőn tárolják medencékben, ahol süti a nap, mire kifolyik a csapból, harmincfokos lesz. Úgy segítettünk magunkon, jeget hozattunk, és azzal hűtöttük le valamennyire a fürdőt.

A fürdő után még mindig tikkasztott a meleg. Állandóan járattuk a ventilátorokat, miket indusul „panká”-knak neveznek, de azok sem adtak enyhülést. Étvágytalanul mentünk le az étterembe a lunchhöz. Asztalunkhoz ekkor egy furcsa figura lépett. Kondor úr, a honfitársunk. Mit törődtünk azzal, hogy Kondor nem szalonképes öltözékben jelent meg. Sortot viselt, rövid ujjú inget - de magyarul beszélt! Előadta, hogy szem elől vesztett bennünket a kikötőben, szerencse, hogy a Grand Hotelben megtalált. Nem volt nehéz dolog. Ebben az óriási kikötőben, amely India kapuja, csak három nagy európai szálló van.

Kondor velünk ebédelt. Jó étvágya lehet, mert bár állítása szerint már ebéd után volt, végigette a menüt. Eldicsekedett, hogy tökéletesen megtanult hindusztánul és angolul. Gyula pillanatok alatt megállapította, hogy mindkét nyelven alig gagyog. Furcsa ember volt ez a mi honfitársunk, de én örültem, hogy valakivel magyarul beszélhetek. Ebéd után autóba szálltunk. Kondor meg akarta mutatni a várost. Autó nélkül meg sem lehet itt mozdulni, egyrészt a nagy hőség, másrészt a nagy távolság miatt. A portán üzenetet hagytunk Amijának és Helgának, ha keresnek bennünket, vacsorára visszatérünk. Kondor először a múzeumba cipelt bennünket. A nagy hőség annyira levert mindkettőnket lábunkról, hogy holtfáradtan vánszorogtunk teremről teremre. Azt sem tudom, mit láttam. A múzeumlátogatók legnagyobb része mezítlábas hindu nő. Lábfejük vörös festékkel van bekenve, minden lépésüknél csörög a sok lábperec, karkötő, nyaklánc, fülönfüggő és orrcsüngő. Egész ékszerüzletet cipeltek magukon. Legtöbb nem viselt blúzt, ruhájuk egy részével takarta el előkandikáló bájait. Homlokukra vörös pettyet, középen elválasztott hajuk választékára vörös vonást festenek az asszonyok. Szempillájukat és szemük alját fekete festékkel kenik be. Férjem a múzeum előtt fényképfelvételt akart készíteni róluk, de a hölgyek ijedten autójukba ugrottak, és elhajtattak. Kissé csodálkoztam. Öltözködésük nem árulta el, hogy autótulajdonosok.

Kondor bölcs rendelkezése folytán a múzeumból a vásárcsarnokba mentünk. Itt találkoztam először a híres indiai gyümölcsökkel, a papájával, a jack fruittal, amely olyan, mint egy lopótök, a mangóval és a többivel. Érdekes, hogy Indiában a fenyőfának nincs illata, de minden gyümölcsnek fenyőíze van. Meg sem közelítik a magyar gyümölcsöt. Sokkal inkább megnyerte tetszésemet a vásárcsarnok sok kicsi majma. Fél rúpiába, azaz egy pengőbe kerül darabja. A vásárcsarnokban láttam, hogyan készül a bétel, melynek nyoma végigkísért az utca kövezetén, amióta kiléptem a hotelból. Utálatos dolog. A bétellevelet piszkos vízben megmossák, felolvasztott meszet, vörös festéket, többféle indiai fűszert és arecadiót csomagolva bele, kennek rá, összehajtogatják. Aki szájába veszi, annak pillanatok múlva megfesti nyelvét, száját, fogait, de a hindu hölgyek és urak mit sem törődnek ezzel, rágják, gyúrják, forgatják szájukban a bételt, s mivel a levél erezetét nem tudják átrágni, azt egyszerűen kiköpik. Ezért láttam sok „vér- nyomot” az utcákon. Az előkelőek nem a vásárcsarnokban veszik a bételt, hanem otthon csinálják, és ezüstkazettákban kínálják vendégeiknek legkedvesebb csemegeként. De a szalonokban legalább ezüst köpőcsészét is szervíroznak mellé.

A vásárcsarnok után a bennszülött negyedet kerestük fel. Megdöbbentett a piszok és az emberi nyomorúság lélegzetelállítóan borzalmas képe, amely itt szemünk elé tárult. Az utcákon hatalmas szemétdombok, azokban ehető falat után kutat gyerek, felnőtt. Ha valami ennivalót találnak a szemétben, csámcsogva, boldogan fogyasztják el. A tűző napon a szemétdombok orrfacsaró szaga versenyre kel a főtt rizs illatával. Férfiak, asszonyok apró agyagtűzhelyeket állítanak fel az utcán, s néhány darab fa vagy szén lángjánál főzik a rizst. A köpködő emberek, a vizelő tehenek között jóízűen eszegetik a rizst, s utána elégedetten feküsznek le az utca kövezetére aludni. Elrémültem: ilyen páriákkal, ilyen koldus népséggel leszek körülvéve Szantiniketánban is? Szinte félve tettem fel a kérdést Kondornak, ilyenek lesznek a cselédeim is odalent?

- Nagyon egyszerű emberek a hinduk. Nem lesz szükség cselédszobára. Elalszanak ezek az ajtó küszöbén is.

Nem rajongok a túl igénytelen személyzetért. Már látom, nem sok jóval biztat a cselédkérdés, pedig számomra ez most fontosabb, mint otthon volt Magyarországon, mert itt a háziasszony teljesen a szolgák jóvoltára van bízva. Azt már tudom, hogy az indiai háztartás legalább öt-hat szolgát megkíván, mert egy cseléd csak egyetlen munkakört tölt be. A szakács csak főz, a szobainas csak takarít, a vízhordó csak vízzel látja el a házat, külön ember végzi a mosást, és van cseléd, aki csak a W. C.-t tisztítja. A cselédek bére viszont oly alacsony, hogy férjem fizetéséből több cselédet tarthatok.

Holtfáradtan vánszorogtunk a rekkenő hőségben. Sehol egy pad vagy utcára néző nyílt helyiség, ahol egy pohár limonádé mellett megpihenhetnénk. Útközben megvettük a „topi”-kat. Nem szeretem ezt a nehéz parafasisakot, amely megvéd ugyan a nap hevétől, de nem előnyös az arcomhoz. Hosszas barangolás után tágas térre értünk, ahol zenekar játszott. A tér zsúfolva emberekkel és autósorokkal. A drágábbnál drágább kocsikban éj fekete szemű, hollóbarna hajú, színes ruhába öltözött párszi nők ülnek. A színeknek valóságos orgiája tombol, kék, piros, lila, sárga, rózsaszín nehéz selymek tobzódásában, drága briliánsok és gyöngyékszerek csillognak. Gazdagok lehetnek ezek a párszik. Nyolcvanezer él Indiában, ennek a fele Bombayben lakik. Az ő kezükben van a kereskedelem. Ügyes üzletemberek, mind meggazdagodnak. Jólelkűek, összetartanak, segítik egymást. Párszi koldus nincs egész Indiában. A téren mi is autóba ültünk, úgy mentünk haza. Megzavart ez a bombayi séta. Micsoda ellentétek városa Bombay: a párszi nők ékszereinek ragyogása mellett a szemétdombon ételmaradékot kereső hinduk…

A szálló éttermében már várt bennünket Amija bábu és Helga. Első pillanatban meg sem ismertem dán barátnőmet. Száriban volt. Bíborvörös, aránnyal dúsan hímzett hindu nemzeti viseletben ült az asztalnál. A szári nem megvarrt ruha, hanem öt méter hosszú, kézzel szőtt selyem, melyet komplikált módon csavarnak magukra a hindu nők, derekukon kezdve, majd hátukon át, a fejükre húzzák, mint valami csuklyát, és a megmaradt rész onnan omlik le jobb karjukra. Furcsa tüneményként tetszett a hófehér, szőke dán asszony a bíborvörös selyemben. Homlokán ott csillogott a vörös folt, és szőke hajának választékában, mint egy vércsík, az asszonyiságát jelentő piros festékvonal.

Összecsaptam a kezemet:

- Helga! Teljesen hindu nővé változott!

- Szeretnék az lenni nemcsak külsőmben, hanem lelkemben, egész valómban is - válaszolt Helga. Aztán boldogan mesélte el, hogy férje szülei, Amija bábu várakozásának ellenére a legnagyobb szeretettel fogadták. Amikor anyósának elmondta élettörténetét, és segítségét kérte, hogy átalakulhasson hindu nővé, a legteljesebb megértéssel hallgatta, és megígérte, segítségére lesz, hogy ez a vágya teljesüljön. Fia kedvéért lemondott a brahminok évezredes törvényeiről, melyek megtiltják, hogy brahmin asszony csak érintkezzék is szemükben tisztátalan pária fehér asszonnyal. Hozzá sem szabad érni, ötven méternyi körzetben nem szabad egy levegőt szívni vele. Az anyai szeretet erősebbnek bizonyult a brahmin törvényeknél. Anyósa, amikor látta, hogy milyen rajongva imádja fiát ez a fehér asszony, nem félt a szőke hajára tenni a kezét, hosszasan a szemébe nézett, s csak ennyit mondott: „Haimanti”-nak, Észak virágának fogunk hívni.

Amija bábu csaknem mosolyogva hallgatta felesége lelkesedését. Ő is indus ruhát hordott. A hosszú, fehér vászonlebernyegben szinte megnőtt Csakravarti professzor. Frakkban kis színes emberkének tetszett, a fehér nemzeti viseletben elegánsnak, hódító férfinak láttam. De csak külsőleg vált hinduvá. Lélekben európai akart maradni. Leküzdhetetlen nosztalgiát érzett Anglia iránt, az oxfordi diákköri emlékeket, a londoni társaságot ez a hindu nem fogja elfelejteni soha. Szinte panaszkodva mesélte, hogy feleségét egész napra elszakították tőle, megtanították, hogyan kell a szárit felvenni, hogy kell hindu módra a földön ülni, kézzel enni, és nagyon furcsállotta, hogy Helgának, illetve most már Haimantinak ízlenek a hindu ételek, amikor ő félig sült beefsteakről álmodott. Worcesterrel, kissé véresen.

Néztem és hallgattam két indus ruhás barátunkat. Haimanti - ezentúl én is így fogom hívni - csupa rajongás és lelkesedés. Amija bábu csupa kesernyés elmélkedés. Boldog lesz-e Észak virága ebben az országban, ebben az undorító környezetben, bételköpködős, meztelen felsőtestű bennszülöttek között, szinte kalodába zárva a kasztok szigorú és kegyetlen törvényeinek börtönében?

Szomorúan váltam el Haimantitól, amikor vacsora után férjemmel felmentem a szobánkba.

Holtfáradtam dőltem le az ágyra, megpróbáltam életemben először a szúnyogháló közt aludni. Fullasztó volt mögötte a hőség, nem éreztem a levegő mozgását, pedig a fejem fölött zúgott a panka, oly erősen, hogy ha a nagy fáradtságtól elszundítottam volna is, a ventilátor zaja biztosan felébreszt. Most éreztem először és igazán, mi az indiai meleg. Kétségbeestem arra a gondolatra, hogy három évig ebben a gőzfürdőben kell élnem. Legszívesebben úgy, ahogy voltam, itt hagyva mindent, csak megfogva az uram kezét, rohanni szerettem volna a Pilsnára, vissza Lőcsére, ahol most csípős tavaszi szellők szállnak a Tátra felől, és úgy simogatják az ember arcát, mint az édesanya áldott keze. Istenem, egy napja vagyok csak Indiában, s máris gyötör és kínoz a honvágy. Magyar szellők után vágyom olyan ellenállhatatlan erővel, hogy félek, megfullaszt az itteni levegő.

Rettenetes volt ez az első indiai éjszaka. Kinyitottuk a szúnyoghálót, talán úgy több levegőt kapunk. Még rosszabb volt! A szúnyogok százai lepték el testünket. Kétségbeesésünkben az ablakokhoz menekültünk, kinéztünk a sötét, fülledt éjszakába. Emberek feküdtek az utca kövezetén. Egyesek sóhajtottak, legtöbbje azonban édesdeden aludt a kemény aszfalton, nem érezve a kínzó szúnyogokat és a borzalmas meleget. Néztem ki az éjszakába, elgyötörve, megfélemlítve, fejbe csapva a szörnyű hőségtől, és Haimantira gondoltam. Ezért az országért rajong Észak virága? Szegény!

Reggel értem jött, most is száriban. Programunk: felmenni a Malabar Hillre, ahol a párszik híres temetője, a hallgatás tornya áll. Virágoskertben emelkedik a kör alakú épület, amelyet csak bizonyos távolságról szabad megtekinteni. A temetést intéző tisztviselők egyike megmagyarázta, hogy a torony három részből áll, külön van hely a férfiak, a nők és gyermekek részére. Amint kiteszik a holttestet, százával lepik el a keselyűk, s néhány órán belül csak csontváz marad az emberből.

A csendes, magányos kertben elgondolkozva sétáltunk a virágok között, az elmúlásról beszéltünk.

Egyre jobban megzavart ennek a dán asszonynak a véleménye életről és halálról. Az a pár óra, amit eddig Indiában töltött hindu rokonai körében, teljesen átváltoztatta.

- Igazuk van a hinduknak - mondja nincsen halál. Csak a test múlik el, a lélek megmarad, és vándorol egyik formából a másikba, hol emberként élünk, hol állatként, s tart ez a lélekvándorlás addig, míg végre a lélek teljesen megtisztul minden földi salaktól, és a Nirvánába jut.

Valahogy így magyarázta ezt nekem Gyula is Budapesten, Rákosi Jenő temetése után.

Semmi kedvet nem éreztem, hogy ebben a melegben vallási vitába szálljak partnernőmmel. A virágágyak közé a magasból egy keselyű tolla hullott. Talán mementónak. Felemeltem, és eltettem emlékül.

A Malabar Hillről lej övét betértünk egy pohár limonádéra a Y. M. C. A.-ba, a keresztény ifjak klubjába. A fekete pincér a limonádéba való jeget a kezében hozta, és előttünk dobta a pohárba. Utálatos dolog. Tisztaságra, rendre, csinosságra nem szoktatták az angolok az indust? Haimanti is elfintorította orrát a pincér piszkos tenyerét látva. Összeborzongott, akárcsak én. Hála Istennek, még mindig európai!

Délután ismét együtt voltunk, de most a férfiak is velünk tartottak. Kirándultunk az Elefanta-barlangba, ahol Krisztus utáni VII. századbeli kőfaragások láthatók. Kisebb gőzösön mentünk egy darabon, majd primitív vitorlás bárka szállított át a szigetre, ahonnan gyalog kellett folytatnunk utunkat a tüzes napon. Árnyékot adó fának nyoma sincs. Néha úgy éreztem, meg kell őrülnöm, nem bírom tovább. Boldogan bújtam végre a kissé hűvösebb barlangba, amikor felérkeztünk a domb tetejére. Évezredes faragott kősziklák között Amija bábu kezdett magyarázni.

A barlangot a Krisztus utáni hetedik században vájták ki a hegyből, és hatalmas szobrokat, a hindu mitológia istenségeit faragták ki bennük. A tágas előtér után homályos csarnokba jutottunk, amelyben hat méter magas, háromfejű mellszobor nézett le ránk. Az arcok egy méternél hosszabbak, az ajkuk érzékien duzzadt, de a csukott szemek megrendítő művészi hatást keltenek.

- Ez a hindu trimurti - magyarázta Amija -, a háromság, azaz Síva istenség három jellege. Az előre néző arc Síva mint Brahma, a teremtő, a bal oldali arc Síva mint Rúdra, azaz a romboló és a jobb oldali Visnu, a megőrző isten, aki lótuszt tart kezében.

Haimanti átszellemült arccal hallgatta férje magyarázatát, nekem telkemre nehezedett a sok gigászi méretű szobor, örültem, amikor elhagytuk a barlangot. Hazamenet a nap ereje meggyöngült, nem volt annyira fárasztó a gyaloglás. Késő este lett, mire hazaértünk. Elbúcsúztunk Amija bábutól és feleségétől, mi holnap délben megyünk tovább Kalkuttába, ők Bombayben maradnak rokonaiknál. Csak Szantiniketánban látom majd viszont Haimantit. Remélem, addig nem válik teljesen hindu asszonnyá.

A szálló portása jelentette, hogy lefoglalt fülkét számunkra a kalkuttai vonatra, és biztosította fekvőhelyünket. Ez a fekvőhely benne van a jegy árában. Indiában nincs külön hálókocsi, az utazófülkében viszont kényelmes kanapét kap az utas. Azt senki idegen el nem foglalhatja, mert a fülke külső falára kiírják a tulajdonos nevét. Honfitársunk, Kondor, megjelent a szállóban búcsúzkodni. Még velünk ebédelt, biztosított bennünket, hogy ha bármire szükségünk lesz Bombayben, ő mindent elintéz. Láttam, hogy szegény honfitársunknak pár banán van a zsebében. Azt hiszem, ha nem hívjuk meg lunchre, banánt ebédel.

Az állomáson már várt a Cook embere. Az ő őrizetében láttam viszont a mozikofferünket. Megkopott, megrongálódott szegény az úton, akárcsak jómagunk. Bennem teljesen kihalt a lelkesedés India iránt, már csak abban reménykedtem, hogy Tagore személyisége kárpótolni fog mindenért, hogy Szantiniketán nem olyan forró, nem olyan piszkos, mint Bombay.

Indiában a vasúti kocsik más rendszerűek, mint nálunk. Itt nem lehet egyik kocsiból a másikba átsétálni, folyosó sincsen. Amikor elindul a vonat, lezárják a kocsikat, ahol senki más nem tartózkodhat, mint a fülkék tulajdonosai. Minden fülkéhez kis zuhanyozó tartozik, az utas itt frissítheti fel magát, és itt szoktak átöltözni.

Három útitársunk van. Egy fiatal angol tiszt, egy középkorú angol vasúti tisztviselő s egy idősebb hindu úr. A vasúti tisztviselővel hamar megbarátkoztunk. Nem valami rózsás színekkel festi le jövőnket. Szerinte európai embernek csak télen szabad kijönni Indiába, fokozatosan kell hozzászokni a trópusi meleghez. Csodálkozik, hogy mi április hónapot választottuk a kijövetelre.

Kinéztem a vonat ablakán. A vidék nem nyújt szép panorámát. Kopár síkság mindenütt, csak néha törik meg ezt a mérhetetlen síkságot bokrok és pálmaligetek. A vasúti tisztviselő mondja, hogy hónapok óta nem volt itt eső. Valóban rettenetes a por, ami behúzódik a lezárt ablakú fülkébe, orrunk, szemünk, torkunk tele lett porral. Este, amikor megállt a vonat, előre kellett rohanni az étkezőkocsihoz, vacsoráztunk egy óra hosszat, amíg a következő állomásig értünk, ott rohantunk vissza a fülkénkbe. Az étkezés sem jó a vonaton, de annál drágább. Lefekvés előtt bementem a zuhanyozóba, hogy felvegyem a pajdzsámámat. Rémülten sikoltottam fel, óriási négylábú szörnyű bogár rohant felém. Annyit hallottam már fájdalmas harapású skorpiókról, biztosra vettem, hogy skorpió támadt rám. Mire sikolyomra férjem benézett, az állat már elmenekült. Egész éjjel nem aludtam, féltem, hogy bejön a fülkébe, és rámászik az arcomra.

Reggel vastag porréteggel borítva ébredtünk. A fülke ablakait is vastagon fedte a por. Órákig tartott, míg le tudtuk mosni magunkat.

Szörnyű zakatolással, dübörgéssel rohan a vonat Kalkutta felé. A vasúti tisztviselő néha egy-egy mondatban azzal vigasztal, hogy európai ember nem éli túl a nyarat a bengáli síkságon. A fiatal angol tiszt állandóan az öreg indusra mereszti a szemét. Az öreg hindu indiai szokás szerint, lábait maga alá húzva ül a kanapén, és ugyancsak indiai szokás szerint játszik lábujjaival. Ezt még csak elbírta a hadnagy, de amikor az öreg bételt kezdett rágni, s vérvörösöket köpött ki az ablakon, ráförmedt:

- Don’t chew betel! Ne rágjon bételt!

A hindu nem válaszolt, és tovább rágta a bételt. Feszültség terjengett a fülkében. Éreztem, itt mindjárt baj lesz. Lett is. A tiszt újra ráförmedt a hindura:

- Ne köpködjön!

A hindu újból nem válaszolt, mire a tiszt felugrott, nyakon ragadta, betuszkolta a zuhanyozóba, és rácsukta az ajtót. A vasúti tisztviselő hangosan nevetett.

- Thank you, sir, köszönöm - harsogta a hadnagy felé.

Mi nem nevettünk. Nagyon sajnáltuk az öreg, kövér hindut, féltettük, hogy megfullad a szűk mosdófülkében. Két óra múltán udvarias, halk kopogás hallatszott a zuhanyozóból. A vonat éppen megállt egy állomáson.

- Szegénynek talán itt kell leszállnia - mondta az uram, és kinyitotta a zuhanyozó ajtaját.

Az öreg hindu rendületlenül rágta a bételjét, odasietett a kocsiablakhoz, és kinézett. A peronon harminctagú küldöttség állt, amely mikor meglátta az öreget, alázatos hindu köszöntéssel üdvözölte. Az öreg pillanatra nem hagyva abba a bételrágást és a köpködést, leszállóit. A küldöttség vezetője hosszú üdvözlő beszédbe kezdett. Olyan alázattal beszélt, hogy a vasúti tisztviselő kihajolt az ablakon, megkérdezte az egyik hordárt, hogy ki ez az álak, akit itt ünnepelnek?

- Bahádur Ram Sinka, a tartomány leggazdagabb földesura.

A vasúti tisztviselő a hadnagyra nézett. Az nyugodtan tolta át pipáját szája másik sarkába, s csak ennyit mondott:

- Damn! (Egye meg a fene.)

A vonat továbbindult. Az üdvözlő szónoklat még tartott, de mi már nem hallottunk belőle semmit. Gyula magyarázta, hogy ilyenfajta földbirtokosnak lehet százezer hold földje és olyan vagyona ékszerekben, drágakövekben, hogy felér egy kisebb európai ország államadósságával.

Kalkutta, április közepe

Végre megérkeztünk az angol világbirodalomnak London után következő második legnagyobb városába. Kulik tömege rohanta meg vagonunkat. Turbános fejükre ügyesen halmozták fel a csomagokat, hármat-négyet raktak egymás hegyibe. Ha porosnak találták valamelyik bőröndöt, hirtelen lekapták a turbánt, azzal törölték le a csomagot, és újra visszacsavarták fejükre anélkül, hogy a port kirázták volna.

Az állomáson Mahálanobisz, Tagore titkára várt bennünket. Amikor két évvel ezelőtt Budapesten járt, az angol ruhában jobbfajta cigánynak tűnt fel, most el voltam ragadtatva hindu kosztümjétől. Római tógához hasonló ruhát viselt, harisnya nem volt rajta, csupán kivágott félcipő, és oly méltóságteljesen lépdelt művészies redőkbe, ráncokba szedett fehér vászonleplében, hogy határozottan imponált. Modorában volt valami színpadiasság. Pesten csaknem alázatosnak találtam, itt ünnepélyesen, kissé kimérten beszélt velünk.

- Tagore szerény kalkuttai otthonának lesznek a vendégei, míg le nem mennek Szantiniketánba - jelentette be.

Micsoda kitüntetés! A híres hindu költő vendégei leszünk. Hogy fognak ezért az otthoniak irigyelni!

- A költő ugyan most nincs itthon - folytatta Mahálanobisz -, csak néhány hét múlva érkezik haza.

Kissé lelohadt hirtelen lelkesedésem, szóval csak a házához lesz szerencsénk, magához a költőhöz nem.

Szűk, zegzugos utcákon keresztül értünk Tagore otthonához. Az „egyszerű otthon”, ahogy a titkár nevezte, három részből álló óriási palota. Százharminc szoba van benne. Felvezettek lakosztályunkba: tágas fogadószobába, onnan széles verandán át a hálószobába. A hálószobából nyílt a fürdőszoba. Ahogy Mahálanobisz távozott, mindenekelőtt a fürdőszobába kukkantottam be. Átizzadt, agyonfáradt testem nagyon kívánta már a fürdőt. Földbe gyökerezett lábbal álltam meg a fürdőszoba közepén. A kád, a mosdó, fölötte az üveglap, ragadt a piszoktól. Hónapok, talán évek óta nem volt kisúrolva ez a kád! Uram összeszedve megmaradt energiáját, nekilátott a kád kisúrolásának.

A fürdő mindig optimistává teszi az embert. Felfrissülve, vidámabb szívvel mentünk át az ebédlőbe reggelizni. Mahálanobisz bemutatta a ház managerét, és az a sok lézengő szolga, összetéve kezüket, alázattal üdvözöltek bennünket. Indiában nem szokás a kézfogás, aki köszön, összeteszi a kezét, úgy, mintha imádkoznék, mosolyogva meghajtja fejét, és azt mondja: Namaszkar.

A reggelit, a Pilsnán elköltött gazdag és tisztán tálalt étkezések után, a Tagore-palotában bizony szegényesnek és gusztustalannak találtam. Az abrosz foltos, az asztalkendőbe tucat ember törölhette már száját, tele van sárga foltokkal. Mahálanobisz észrevehette arcunkon az utálkozást. Nagyon finom mosollyal kezdte mentegetni az abrosz tisztátalanságát.

- Madame bizonyára nem találta tisztának a fürdőszobát sem. Megmagyarázom, miért. A hindu nem piszkos. Szerintem a legtisztább nép a világon. Nézze meg, asszonyom, a palotának azokat a fürdőszobáit, amelyeket a hinduk használnak. Ott ragyog minden a tisztaságtól, de ott nem talál fürdőkádat. A hindu nem fürdik kádban, magára önti a folyóvizet. A mi cselédségünk talán fél is megérinteni a kádat, amely Európából jön. Nehéz fehér embernek megérteni ezt a félelmet. Az indus a fehér embert és a fehér ember termékeit nem tartja tisztának. Aminthogy egy brahmin nem tart tisztának egy páriát. De a legegyszerűbb hindu is naponta leöblíti magát, megmossa lábait, pedikűröz, manikűröz. Ön, asszonyom, amikor megdöbben az abrosz tisztátalanságán, gondoljon arra, hogy a hindu nem eszik asztalnál, nem eszik abroszról, mindkettőt „európai” dolognak tartja. Az angolok, míg Indiát el nem foglalták, nem ismerték a fürdőszoba intézményét. Tőlünk tanulták.

Gyulából kitört a tanár, és magyarázni kezdett:

- Szerintem is tisztább a keleti ember a nyugatinál. A rómaiaknál a fürdés kultusz volt, de a római birodalom bukásával az északi barbárok özönlötték el Európát, akik nem fürödtek, majd a kereszténység is magasabbra értékelte a lélek tisztaságát a test tisztaságánál. A középkorban valóban nem fürödtek az emberek. Az újkorban? Budapest az egyetlen európai város, ahol közfürdőket építettek - a törökök. Izabella spanyol királynő megfogadta, hogy addig nem vált inget, míg el nem foglalja Granadát. Ez bizony hónapokig tartott, inge egyre szürkébb lett. Azóta hívják a szürke festéket Izabella-színnek. Hány francia királyról és királynőről tudjuk, hogy kétszer érte testüket víz: a keresztelésnél, és amikor haláluk után megmosdatták őket.

Szemrehányó pillantást vetettem férjemre. Megmaradt kevés étvágyamat is el akarja venni történelmi példáival?

Mahálanobisz elém tolta a kókuszdió-tejet.

- Kóstolja meg, madame, ez a legüdítőbb ital.

Émelygősnek éreztem. Jobban esett volna egy pohár jégbehűtött málnaszörp. Hirtelen felugrottam. Hatalmas svábbogarat láttam futkározni az asztal alatt. Férjem már felemelte lábát, hogy agyontapossa őket, és bosszúsan felkiáltott: hát itt is van sváb!

De a titkár megborzadt:

- Kérem, professzor úr, ezek csak ártatlan bogarak, kár volna eltaposni szegényeket. Mi hinduk nem ölünk állatot, csak olyant, amelyik ránk támad, életünkre tör. Kérem, ne tévessze össze a svábbogarat a tigrissel.

Örültem, amikor vége lett a reggelinek. Kérésemre Mahálanobisz megmutatta a palota konyháját. Piszkos, füstös falak, bútornak, asztalnak nyoma sincs, a cselédek a földön guggolva főznek, a fekete töredezett cementpadlót használják asztalnak. Itt aztán a svábbogarak százai sétálgattak nyugodtan. Biztosan tudták, hogy a hinduk nem bántják őket.

Reggeli után lefeküdtünk hálószobánkban. A berendezés szegényes, a falakon pókhálók, a vakolat sok helyen leomlott, a lepedő foltos, használt.

- Ezt nevezi Mahálanobisz a tisztaság országának? - kiáltottam. - Balkán ez, Gyula, Balkán!

Férjem kesernyés mosollyal helyesbített:

- Balkán? Nem, ez a legsötétebb Ázsia…

Próbáltunk aludni. Nem tudtunk. Az ablak előtti fákon károgtak a varjak, a szobában apró bogarak szürcsölték a friss európai vért. Harcoltam velük addig, amíg a szolga nem jött értünk, hogy menjünk lunchözni. A lunchnél mogorva képű, filozófus külsejű, turbános, sovány alak szolgált fel: Tagore szakácsa. Olyan marcona arccal kínálta az ételt, hogy alig mertem venni a tálból. Ebéd közben egy szolga levelet hozott be:

- Most érkezett Memszáb címére - mondta, és tálcán felém nyújtotta.

Mint kis szív piroslott a borítékról felém a vörös magyar bélyeg. Felsikoltottam örömömben. Hazulról jött levél! Bocsánatot sem kértem a társaságtól, feltéptem a borítékot, olvasni kezdtem. Katinka nővérem írt Kecskemétről. A sírás fojtogatott. Pedig nem volt ebben a levélben semmi, amin sírni lehetett. Azt írta, jól vannak, szeretettel gondolnak ránk, nagy születésnapi vacsora volt Héjjaséknál; az esperes úr, Sárkány Béla bácsi is üdvözletét küldi. Hullott a könny a szememből, amikor átnyújtottam férjemnek a levelet. Gyula gyorsan átfutotta:

- Miért sírsz? Hála Istennek, minden rendben van otthon - mondta csendesen, és az ő hangja is nagyon elfogult lett, láttam, hogy az ő kék szemét is elborítja a könny.

A meghatott hangulatnak vendégek érkezése vetett véget. Mahálanobisz felesége, Rani, régi ismerősöm, aki Pesten járt nálunk férjével, jött üdvözölni bennünket. Csinos asszony ez a Rani. Az indus nők viselete szebb, artisztikusabb a mienknél, csak teljesen célszerűtlen. Európai nők módjára dolgozni benne képtelenség. Az indus nők szeretik a cifraságot, úgy felékszerezik magukat, hogy szinte teherré válik a sok csingilingi rajtuk. A jómódú asszonyok aranyat, a szegényebbek ezüstöt, a teljesen pénztelenek rézkarikákat csörgetnek lábukon, karjukon. Mahálanobiszék jómódúak lehetnek, mert Ranin csak úgy csörömpölt a sok arany ékszer.

Tagore autója rendelkezésünkre állt, így az egész társaság kocsiba ült, hogy kirobogjon friss levegőt szívni, és hogy megnézzük Kalkutta nevezetességeit. Mahálanobisznak is van autója, így kényelmesen helyezkedtünk el, külön a hölgyek, külön az urak. Az utcán nyüzsög a sok mezítlábas, fehér ruhába, „dhuti”-ba öltözött ember. Legtöbbje derékig meztelen.

A nap már lenyugodott, de a levegő nem hűlt le. Megnéztük a világ legnagyobb terét, a Majdánt, amely a város szívében fekszik. Paloták váltakoznak vályogkunyhókkal, s a város legforgalmasabb helyén csoportosan legelnek a kecskék, és kérődzenek a tehenek. Többször került autóink elé egy-egy kövérre hizlalt bika. Lomhán feküdtek az aszfalton, a sofőrnek óvatosan ki kellett kerülni őket, mert arra, hogy a szent tehenet, bikát elkergessük a kocsi elől, gondolni sem lehetett. Megsértődne a szent állat! Ennek a sok szent állatnak mindent szabad. Ha éhes, odamegy a zöldséges bódéhoz, a kosarakból egykedvűen eszi a legjobb falatokat. Az árus nemhogy elkergetné, de meg van hatva, hogy az ő bódéját tüntette ki a szent állat.

Autónk mellett kétkerekű bivalyszekerek cammognak; fekete testű, jóformán teljesen meztelen bennszülöttek azzal noszogatják a bivalyokat, hogy a szerencsétlen állatok eltörött farkán nagyokat rángatnak. Szédítő a forgalom. Azt hiszem, több itt az autó, mint Budapesten. Az utcák zsúfolva. Asszony, gyerek mind az utcán tartózkodik. Itt is, mint Bombayben, az utcán főznek, a levegő bűzlik az avas vaj szagától. Ételmaradékok, rothadt gyümölcsök, zöldségfélék, poshadt víztócsák mindenütt. A piszoktenger közepette guggol le az indus férfi és nő a járdán, ott végzi el szükségletét, mindenki szeme láttára. Kosaras asszonyok követik a szent bikákat, és felszedik utánuk az ürüléküket. Minek? El sem tudom képzelni.

A bazárnál elszédültem az avas vaj szagától. Temérdek mennyiségben készül itt a kerek, hosszúkás alakú, szürke és sárgás, gusztustalan külsejű sütemény. Halomra rakják, be se takarják, hadd fűszerezze az utca pora és a teméntelen sok légy. A bazárosok pocakos, szőrös mellű, jóformán meztelen alakok, akik lábukat keresztbe rakva a pulton, sütnek, főznek. Izzadságuk belecsepeg az olajba, amitől az még jobban füstöl és sistereg. Ránéztem Mahálanobiszra. Tekintetemben ez volt: hát ez az indus tisztaság?

A harmincnyolc fokos melegben az autók között néha egy-egy riksa tűnik fel. Szegény pária húzza a kocsit, melyben rendszerint kövér kínaiak vagy bengálok ülnek szétterpesztett lábbal a bársonyülésen. A színes látványosság, az egész utca, a tehenek, paloták és kunyhók fölött úszik, kavarog a borzalmas illat, az avas vaj, olaj bűze összeolvadva a félmeztelen emberek izzadságának szagával.

Vacsoráig volt időnk kicsit körülnézni a palotában. A fogadószobák keleti módon, alacsony székekkel vannak berendezve, de a szőnyegek, díványpárnák, az ülőkék átvetői olcsó minőségű, nyomott kartonból készültek, Made in Birmingham vagy Made in Japan. Az egész házban egyetlen kézzel varrott szőnyeget sem találtam. A falakat rikító színű, zavaros kubista festmények díszítik. Meglepetve látjuk a képek jelzésén: Rabindranath Tagore művei. Férjem tudott arról, hogy a költő, honfitársai szemében, egyike a legkiválóbb hindu festőknek.

Egyik szobában ütött-kopott, öreg gramofont találtunk. Felhúztuk. Indiai lemez forgott a masinán. Rekedt sikoltozás, fülszaggató visítás, teljesen dallam nélküli hangok törnek ki a gramofonszekrényből. Ez a hindu zene? Hát festeni, zenét komponálni nem tudnak, de a szobrok, melyeket az Elefanta-barlangban láttunk, megrázó erejűek. Nem kell egy népnek mindenhez érteni.

Vacsorára megjelent Mahálanobisz csúnyácska húga a férjével. Szantiniketánról beszélgettünk.

- Remélem, ott nincs ilyen meleg - indítottam el a társalgást.

Mahálanobisz diplomatikusan válaszolt:

- Magasabban fekszik, mint Kalkutta.

- Mennyivel? - kérdezte férjem.

- Huszonöt méterrel.

- Nem sok. De legalább a szabadban fekszik, a nagyvárosban megszorul a levegő, ott szabadon száll a szél, biztosan nincs ilyen meleg - vigasztalt Gyula. A csúnyácska hindu nő átszellemült arccal beszélt Szantiniketánról.

- Ó, Szantiniketán, tündéri hely! Csodálatos! Bár ott élhetném le életemet. Sajnos, ide vagyok kötve Kalkuttához, de amikor csak lehet, mindig odamegyek.

No, majd. meglátom holnap. Mindenesetre hálás pillantásokat vetettem a csúnyácskára, kis reménységet, optimizmust csepegtettek szívembe a szavai.

Szantiniketán, április vége

Még egy álmatlan éjszaka után, másnap délután háromkor indult vonatunk Szantiniketánba. Mahálanobisz azt mondta, négyórás utacska az egész. W. E. bárónő Budapesten tévedett. Szerinte csak egy óráig tart az út. Kancsal szemű, elhanyagolt ruhájú szolgát adott mellénk Mahálanobisz, aki külön kis fülkében utazott csomagjainkkal. A vágányok itt is széles nyomtávúnk, de ez a vonat nem dübörgött és rohant úgy, mint amelyen Kalkuttáig utaztunk, ez lassan, kényelmesen döcögött, és hét órára megérkezett Bolpurba, Szantiniketán vasútállomására. A peronon két vakító fehér ruhába öltözött hindu várt ránk. Az egyik félig ősz, halk, vontatott hangú, csinos arcú férfi. Tagore fia; Rathindranath Tagore, a másik kövérkés úr, az egyetem egyik hindu tanára. Autóba ültünk, és végigrobogtunk egy piszkos, fülledt bazáron. Jólesően állapítottam meg, hogy ebben a bazárban nem szédített az avas olaj szaga, itt kábító, édeskés fűszerillat terjengett. Pár percnyi autózás után Szantiniketánba értünk. A kocsi megállt egy kivilágított ház előtt. Az ajtónál aranygombos fehér ruhában, őszülő szakállú férfi tette össze kezeit üdvözlésre. A telep felügyelője, mutatta be a fiatal Tagore. Barátságosan berendezett házba vezettek. Öt szoba, egynek kivételével mind apró és kissé levegőtlen. Itt fogunk lakni, ez a ház lesz három évig az otthonunk. Jóformán körül sem néztem, mert torkom teljesen kiszáradt, majd eltikkadtam a szomjúságtól. Lihegve adtam ki az utasítást a kancsalnak, hogy szaladjon jégért. A szolgával együtt maga a felügyelő is elszaladt. Félóra múlva szomorúan jöttek vissza azzal, hogy e pillanatban jég nincs egész Szantiniketánban. Szent isten, hova kerültem? A felügyelő mintegy vigaszképpen megmutatta a fürdőszobát. Elég tágas helyiség. Oldalt hatalmas cementmedence, a falnál cementépítményen mosdó és egymás mellett két ülőke. Közelről megnéztem a W. C.-t, és ijedten állapítottam meg, hogy nem vízvezetékkel működik, hanem úgynevezett Leibstuhl, amilyent szanatóriumokban használnak odahaza. Itt külön cselédet kell tartani, aki egyebet sem csinál, csak ezeket takarítja. Sweepernek, seprőnek nevezik. A felügyelő bemutatta aztán a részünkre felfogadott cselédeket, a magas, karcsú, mezítlábas szakácsot, Sudint, egy alacsony, vékony lábszárú legényt, Gonapatit, az inast, aki a szakács veje volt, Amullát, a vízhordót és Rosikot, a sweepert, indusul a metarit, aki messzebb állt a többitől. Feketék, mint a cigányok.

A fiatal Tagore hamarosan elbúcsúzott azzal, hogyha valamire szükségünk lesz, a szomszédságunkban lakik. A felügyelő, Ganguli bábu még maradt. Töviről hegyire megmutatta a lakást. Maga a ház olyan, mint egy skatulya, minden oldalán széles verandával. A verandák arra szolgálnak, hogy a monszun esős időszak alatt az esőt, a száraz időszakban pedig a napsugarakat tartsák távol a belső helyiségektől. A szobák padlója cementből készült. A nagy szoba padlóját vastag szőnyeg borítja. Csak úgy ontotta magából a meleget. Első háziasszonyi tevékenységem: a szőnyeget azonnal felszedettem és eltávolíttattam. Minden szobában zúgtak a pankák. Az ablakokon nincs üveg, fatáblákkal lehet bezárni. A hálószobában dupla rézágy szúnyoghálóval. A bútorok nehéz teakfából készültek. Az ebédlő európai módon felszerelve étkészlettel, abroszokkal, asztalkendőkkel. Az egyetem vezetősége igyekezett európai környezetet varázsolni körénk. Angol üvegkészletek, virágvázák mindenütt, virág nélkül. Van itt egyáltalán virág?

Esteledett, amikor a felügyelő elköszönt. Kiálltunk férjemmel a verandára. A félhomályban, száz méter távolságban tőlünk és egymástól, láttunk a mieinkhez hasonló három-négy házat és kétszáz méterre egy hatalmas épületet, szürkén elveszve a sötétben. Néhány fa vékonyan, lombtalanul s pár bokor, mint sötét folt a távolban. Micsoda szomorú, sivár, elhagyatott helyre kerültünk! Közvetlenül házunk előtt apró épületben pislákolt a tűz. Ez volt a konyha, itt készült első vacsoránk. Teljesen besötétedett, mire kész lett a vacsora. Az ebédlő asztalán vakított a hófehér abrosz, megcsillantak az üvegpoharak, a csontnyelű angol evőeszközök, és Gonapati behozta a vacsorát. Levest, majd sült csirkét kaptunk rizzsel, főzelékkel, utána pudingot. Férjemnek ízlett a vacsora, nekem nem. A víz meleg volt és állott agyagszagú. Vacsora után siettem az ágyba. Alvásról ebben a fullasztó éjszakában szó sem lehet. Mintha megállt volna a levegő. Nyugtalanul hánykolódtam az ágyban. Fuldoklom a szúnyogháló alatt. Férjem leszedi. Ekkor megattakíroznak a szúnyogok, összevissza csípnek. Visszaszereljük a szúnyoghálót. Kint ijesztő a csend, csak néha szakít bele a némaságba gyereksíráshoz hasonló vonítással a sakál. Felkeltünk az ágyból, és kinéztünk a nyitott ablakon. A távoli kastélyszerű épület körvonalai most élesen válnak ki a sötétkék égből. Hirtelen az épület egyik szobájából fény csillant. Villanyt gyújtott valaki. Sárgán, melegen, mint egy óriási csillag ragyogott és tündökölt a távoli ablak. Férjem gyöngéden átkarolta vállamat, remény és vigasz rezgett hangján, ahogy mondta:

- Nézd, ott olvas valaki…

Reggel fiatal gyerek keltett fel bennünket. A felügyelő küldte, ő vállalja a mosást. Sok szennyesünk gyűlt fel az utazás alatt, megörültem a fiúnak. Mivel nem értettem nyelvét, zavaromban annyit mondtam neki: sumnye, sumnye. A fiú gondolkodás nélkül válaszolt: tak, tak. Mintha Lőcsén beszélnék egy tót legénnyel. Sumnye a szepesi tót nyelvén annyit jelent: szépen, a tak pedig annyit: úgy, úgy. Érdekes véletlen, hogy megértett. Erről a rövid szóról eszembe jutott Lőcse.

Ki tudja, látom-e még egyszer az öreg lábas házat?

Reggeli után sétára indultunk. A vidék a nappali fényben még kiábrándítóbb. Sehol egy szál zöld fű, mindent sárgára aszalt a tűző nap ereje, amely kiszárította a földet, és tátongó repedésekre szaggatta. A távolban kis berek látszott. Végre zöld folt a sárgásbarna portengerben! Találomra arra mentünk. Néhány zsúpfedeles viskó előtt ijedten vonító kutyák szaladtak előlünk. A porban apró, fekete gyerekek játszottak, amikor megláttak bennünket, rémület ült arcukra, és visítva menekültek a viskók felé. A mamák megrettenve jelentek meg az ajtóban. Minden ruházatuk kis kötény. Földre borultak előttünk, homlokukkal a földet érintve. Alig tudták elcsitítani a bőgő apróságokat, akik féltek tőlünk fehérektől, mint ahogy otthon a kisgyerek megijed a fekete kéményseprőtől.

Az uram megmagyarázta, hogy ezek a széles orrú, sötét bőrű emberek India őslakói, a szántátok. Nem keveredtek az árjákkal, megtartották fajuk tisztaságát, ezért olyan feketék. Ijedten néztem rájuk, nem érdekelt most semmi etnográfia. A hőség annyira elgyengített, hogy alig tudtam vánszorogni. Az a pár szál fa, ami a viskók körül állt, alig adott némi árnyékot.

- Mintha a Tanganyika-tó mellett lennénk - sóhajtotta az uram, és hurcolt tovább a falu közepe felé. A viskókból kíváncsi arcok kandikáltak ki. Visító, apró fekete malacok szaladgáltak szerteszét. Elértünk egy nagy medencéhez, melyből kis kagylókat szedegetett egy asszony. A medence partján hatalmas fa. Alig néhány lépés után véget ért a falu. Szemünk előtt újra kopár, lélekölő síkság terpeszkedett. Visszaindultunk az egyetemi telep felé. Nagyon vágytam valami kis árnyék után. Elértünk a palotaszerű épülethez, melynek este csak a körvonalait láttuk. Óriási csipkézett szegélyű fallal, mint egy középkori vár, bástyákkal megszakítva, indiai stílusban készült. Pompás és fantasztikus látvány a homoktengerben. Betértünk a kapun. Bizonyára ez az egyetem vagy a könyvtár. Kimerültén roskadtunk le az első szobában, melynek közepén Buddha-szobor állt. A székek alacsonyak, tarka indiai szőttes borul rájuk. Női tipegést hallottunk, megjelent a szobában egy hölgy. Olajos, hosszú haja kibontva omlik vállára. Arca jelentéktelen, se nem csúnya, se nem szép, de rajta a tipikus indus mosoly. Kifogástalan angolsággal mutatkozik be.

Tagore menye, a fiatal Tagore felesége. Bocsánatot kértünk, nem szándékoztunk vizitelni a Tagore-palotában, csak a hőség elől menekültünk be az árnyékba. Pár mentegetőző szó után mentünk hazafelé. Szantiniketánból az első délelőtt nem láttunk semmit.

Ebéd után megismerkedtem közvetlen szomszédunkkal, egy bengáli tanárral és feleségével. Ugyanolyan szalmafödeles viskóban laknak, mint a szantálok. Az asszony azt állítja, hogy brahmin, ami azt jelenti, hogy a legfelsőbb hindu kaszthoz tartozik, tehát arisztokrata. Viszont mezítláb jár, rendetlen viskóban lakik, ő maga főz guggolva, a gyerekei fésületlenek. Milyen lehet itt a középosztálybeli hölgy, ha ilyen az arisztokrata? De a brahmin felesége nagyon készséges és közvetlen. Megmagyarázza, hányféle indus zöldség van, és mik az árak. Férje, a tanár viszont Gyulának magyarázza, hogy több mint harminc tanára van az iskolának; az egyetemen kívül van itt elemi, középiskola, rajzakadémia és zeneiskola is.

- Hol van az a sok iskola? - kérdezem. - Én eddig csupa viskót láttam.

- Ó, vannak nagy könyvtáraink, színházunk, kutatóintézeteink, az európai tanároknak szállodája, a vendégház, a diákok kollégiumai, majd meglátják, van itt minden, csak persze egy délelőtti sétán keveset láthatnak mindenből.

Ebéd után meghívót kaptunk Rabindranath Tagoretől teára. Az angol nyelvű, kézzel írott meghívóból azt olvastuk, hogy férjem tiszteletére adják a teát, ahol bemutatják majd neki az egyetem tanárait. Gálába vágtuk magunkat - már amennyire a hőség megengedte és hat órakor megjelentünk a teán. A sok barpa indus között öt fehér férfi és egy fehér asszony! A fiatal Tagore, akit Ruti bábunak szólítottak, nagyvilági előkelőséggel mutatott be minket a kollégáknak.

- Monsieur Benőit, a francia nyelv és irodalom tanára - állt meg egy hindu ruhába öltözött, mezítlábas, csinos magas férfi előtt.

Kezet nyújtottam neki, de a francia nem fogadta el, összetette két tenyerét, hindu módra üdvözölt, már vissza is vonult. Meglepődtem. Ruti bábu finom mosollyal magyarázta a francia viselkedését:

- Monsieur Benőit testestől-lelkestől indussá vált. Nem is igen szeret érintkezni európaiakkal.

Annál kitörőbb örömmel üdvözölt bennünket a perzsa nyelv és irodalom tanára. Csaknem nyakunkba borult a vékony, folyton cigarettázó orosz. Odahúzta elénk a feleségét, egy szemüveges, nem szép, rosszul öltözött asszonykát.

- Legyenek jó barátnők! - kiáltotta vidáman.

A harmadik fehér, aki elénk állt, az összehasonlító nyelvtudomány tanára, dr. Collins, egy angol, aki halkan és motyogva mondott pár udvarias szót. Mellette fürge, mozgékony emberke állt, Pietro Guadagni olasz professzor. Kitűnően beszélt angolul, habár olasz módra, a szókezdő h hangot nem ejtette ki. Az indiai régészet kutatója.

Az ötödik fehér nem is tanár, csak diák. Magas, vékony, szögletes mozdulatú, kiálló fogú, huszonegy éves tipikus német: Valentin Trapp.

A hindu tanárok festői tógákba burkolva, mély meghajlással és kedves mosollyal fogadtak: Namaskar, namaskar - mondták, és barna bőrükből fehéren villogtak elő hibátlan fogsoraik. Legérdekesebbnek találtam köztük Vidusekar bábut, az egyetem dékánját. Nagy szanszkrit tudós, kollégái Sasztri Mohasainak nevezik, aminek jelentése: a nagy menedékhely. Ha valaki nem ért egy szanszkrit mondatot, hozzámenekül. Szigorúan ortodox brahmin, aki kasztjának minden törvényét megtartja. Felsőteste meztelen, lábán faszandál. Vállán átvetve fehér gyapot cérnaszál, a kétszer született, azaz felavatott brahmanok ismertetőjele. Ez az aszkéta külsejű ember, akibe hálni jár a lélek, különben igen jókedélyű bácsi lehet. Minden jelentéktelen vagy komoly mondata után hangos hahotára fakad.

Nem minden tanár ilyen sovány, láttam pocakos, elhízott, puhányszerű, a kövérségtől szuszogó kollégákat is. Emlékeztettek a nagy hasú bengáli árusokra a kalkuttai bazárutcában.

Uram elvegyült új kollégái között, ágált, magyarázott, elemében volt, tudósok vették körül, már előadásokat tartott nekik. Én Bogdanovnéval az egyik sarokba húzódtam, és elmondtam neki, hogy együtt jöttem a hajón egyik szantiniketáni tanár feleségével, Csakravartinéval, egy gyönyörű, fehér asszonnyal.

Bogdanovné rémülten csapta össze kezét:

- Úristen, fehér asszonyt hoz ide? Mi lesz a sorsa a szerencsétlennek ezek közt a bálványimádók között?

- Hát nem lehet boldog fehér asszony indus férfival? Csakravarti tanár teljesen európai.

- Igen, európai, de csak Európában. Majd meglátja, itthon leveti a frakkot, dhutit húz, leül a földre, és lapulevélről eszi a rossz szagú rizst. Hamar kiábrándul belőle a fehér asszony.

Próbáltam lefesteni Bogdanovnénak Haimantit, a szőke dán asszonyt, aki megittasult, megmámorosodott Indiától, és még azt is szépnek látja, amitől magam is megborzadtam.

Bogdanovné a fejét csóválta:

- Ő szegény csak útleírásokból ismeri Indiát, azért lelkesedik. A valóság, a piszok, a babona, az emberek makacs maradisága és passzív gőgje majd ki fogja ábrándítani.

Nagyon rokonszenvesnek találom Bogdanovnét. Biztosan igaza van mindenben.

Teát szervíroztak és valami dinnyeféle gyümölcsöt, amit az angolok papire-nek, a bengálok pépének hívnak. Behűtve talán ízlett volna, de olyan langyos volt, mint az ivóvizük. A szolgák hada sürgött-forgott a tágas teremben és a nagy teraszon. Tálakon indus édességeket szolgáltak fel. Ruti bábu és felesége, akit Protima dévínek hívtak, nagyon ajánlották ezeket az édességeket. Némelyik fehér, némelyik barna. Szirupos lében úsznak. Külsőleg hasonlítanak a mi mignonjainkhoz, de amikor az egyik fehér golyóbisba beleharaptam, szirupos lé buggyant ki belőle, és kezemre folyt.

- Ez a szandes - magyarázta Protima déví, és lelkes büszkeséggel várta, hogy dicsérjem. Sajnos dicséretemmel nem elégíthettem ki büszkeségét, mert alig tudtam a szandest lenyelni.

- Tiszta tej és cukor - folytatta Protima déví -, a tejet addig főzik, amíg túrószerűen összeáll a cukorban, és külön cukros lével leöntik. Körülbelül így készül a barna édesség is, a rasagulla.

Nem volt bátorságom a rasagullával kísérletezni. Inkább erősen megcukroztam a pépét, hogy a jó magyar turkesztáni dinnye illúzióját keltse, de bizony erős képzelőtehetség és akaraterő kellett ahhoz, hogy annak ízét és illatát pótolja.

Az összejövetel nem tartott sokáig. A nap sugarai már rézsűt sütöttek az oszlopos tornácra, és sárgás mezbe öltöztették a palota falait. Ez jel volt a távozásra. Közeledett a napnyugta, ilyenkor a hinduk rövid ájtatosságba merülnek. Sorra összetették kezüket, és jellegzetes, bájos fejmeghajlással búcsúztak. Nagyon szép ez a köszönési mód. Minket is megtanítottak rá. A namaskárban van valami spirituális, két fej alázatos meghajlása, négy szem bensőséges pillantása, mit a kézszorítás testi érintkezése lerombolna.

A sárgás napfényben lassan távozó fehér tógás férfiak és színes ruhájú hindu nők felejthetetlen képet varázsoltak elénk. Egészen álomszerű volt ez a kép. Itt senki sem siet, méltóság teljes minden mozdulat, méltóságteljes a ruházatuk. Szinte fenségesnek látszott, amikor a hosszú délutáni árnyék méltóságteljesen követte a férfitógákat és a női uszályokat a márványpadozaton.

Bogdanovék meghívtak minket és a fiatal német diákot vacsorára.

- Jöjjenek velünk a Tatába - kérte udvariasan Bogdanov.

- Mi az a Tata? - kérdezte az uram.

- Hát maguk még nem ismerik Szantiniketánt? - csodálkozott az orosz.

- Még semmit sem láttunk, és semmiről sem tudunk, egyelőre erről a teáról ismerjük csak Szantiniketánt. Sok bájos és szép meglepetésben volt itt részünk: az indiai ruha, az arcokon ülő bölcs mosoly, a dékán felharsanó gyerekes kacagása, a megható, bensőséges köszönés…

Bogdanovné legyintett a kezével.

- Majd, ha megismeri őket közelebbről, meglátja, hogy nincs itt bensőség, nincs itt bölcsesség másutt, mint az arcokon.

Trapp, a német diák rázta a fejét, sörénye homlokába lógott.

- No, nem Frau Bogdanov, ez túlzás, én nagyon szeretem indus tanáraimat, az asram életétől pedig egyenesen el vagyok ragadtatva.

Kavicsos úton mentünk, melyet sálfák szegélyeztek. Ez a sálfa Bengál berkeinek dísze. Szerény fa, nem hivalkodó, hiszen India szülötte. Száraz föld táplálja ereit, mégis terebélyes ágakat terjeszt maga körül.

- Hoztak kézilámpást? - kérdezte Bogdanov.

- Nem, nincs kézilámpásunk - feleltem -, mire kell az?

Bogdanov arcára rémület ült ki:

- De hiszen itt kígyók vannak éjjel, kobrák, s ha véletlenül rálépnek! Borzasztó! A kígyómarás húsz perc alatt végez az emberrel.

Nagyon megijedtem a kígyóktól. Tudom, hogy Indiában kígyók vannak, de hogy Tagore egyetemi telepén ne lehessen este az úton járni miattuk, megdöbbentett. Trapp megvigasztalt:

- Ne féljenek, majd én hazakísérem önöket. Nekem van lámpám, a kavicsos úton különben sem mászkálhatnak a kígyók, mert a kavics sérti a hasukat. Különben is most, a száraz időszakban, nem olyan veszedelmesek a kobrák, ilyenkor elbújnak. A monszun alatt szoktak elkalandozni mindenfelé.

Eközben fából készült diadalívszerű átjáróhoz értünk. Balra és jobbra elágazott a kavicsos út. Jobb felé kedves berek látszott, emeletes, oszlopos épület körvonalai kandikáltak ki belőle. Balra hosszú, földszintes, verandás ház zárta be a láthatárt.

- Ez a Tata - magyarázta Bogdanov, a földszintes házra mutatva -, a berek ott szemben a tulajdonképpeni asram, és a nagy épület benne a vendégek háza. Ha idegen vendégek jönnek a telepre - és igen sokan szoktak jönni -, ott szállnak meg. A Tatában néhány európai tanár lakik.

A balra vezető útra fordultunk be, néhány perc múlva a Tata előtt álltunk meg. Hosszú alapokon nyugvó verandáról vagy tizenöt szoba nyílott. A betonból készült házat nem vette körül fa, és csak úgy sugározta a meleget, amit hajnaltól estig magába szívott. A szobák kényelmesek, berendezésük egyszerű. Egy vagy két szobából álló apartmanok adtak szállást az idegen tanároknak. Itt lakott Collins, Trapp, Bogdanov és Benőit. Az oszlopos verandán át lehetett az egyes apartmanokkal érintkezni, egyébként teljesen el voltak egymástól különítve. Bogdanov néhány alacsony, kerek nádszéket tolt alám:

- Ezek a mórák - mondta a székekre mutatva -, alacsonyak, de mégsem ülünk a földön, mint a hinduk. Ezek különben az egyetem mintafarmján készülnek, ez az egyetlen termékük, amiből exportálnak is. Parancsol egy papüroszt? - kérdezte megnyerő mosollyal, és egyiptomi cigarettával kínált. Az uram élvezettel szívta a száraz egyiptomi dohányt, én hamar eltapostam, túl erős volt és ízetlen.

- Adenből kapom ezeket - mondta az orosz tanár -, mindig ezer darabot hozatok, mert sok fogy, naponta ötvenet szívok. Az angol gold flake túl illatos, ópiumot préselnek bele, elalszom tőle, márpedig én munka közben is dohányzom.

Trapp, a német diák, az orosz tanár és az uram a verandán beszélgettek. Én Bogdanovnéval bementem a lakásba. Mindössze két szobájuk volt, az is tele könyvekkel, ládákkal, utazóbőröndökkel. A székeken, a ládákon szanaszét hevertek a ruhadarabok. A falakon szentképek, a sarokban nagy ikon, alatta olajmécses ég. Amikor az asszony a szobába lépett, sűrűn vetette a keresztet. Alig tudtam leülni a rendetlen lakásban. Amikor az egyik székről Bogdanovné leszedte a ruhákat és a könyveket, hogy helyet csináljon részemre, gyönyörű angóramacska ugrott fel.

- Kiszuny - simogatta szeretettel az orosz asszony a macskát -, édes egyetlen, adj helyet a hölgynek, ne légy neveletlen.

Hízelgésére a macska dorombolni kezdett, tetszett neki, hogy foglalkoznak vele, de esze ágában sem volt, hogy helyet adjon. Csakhamar még három kisebb macska surrant a szobába.

- Ezek Kiszuny gyerekei - mutatta be a cicákat az orosz tanárné. - Kiszunyt Perzsiából hoztuk magunkkal, nagyon összeszoktunk. Minden évben kölykedzik, és legnagyobb gondunk, hogy kinek ajándékozzuk a kicsinyeket. Csak jó emberek házába adhatjuk a cicákat.

- Nálunk az újszülött kis vak macskákat vízbe szokták fojtani, különben túlságosan elszaporodna a család - mondtam. Bogdanovné rémülten nézett rám.

- Állatot megölni? Lelket elpusztítani? Hiszen ez gyilkosság! Az életet isten adja, csak isten veheti él.

Ismét sűrűn vetette a keresztet. Nem is beszéltem többet a macskákról, s amikor végre leülhettem az egyik ládára, a cicák győzelmesen mászkáltak lábam alatt, és kapaszkodtak fel ölembe, vállamra. Nem mertem lekergetni őket, pedig nagyon kellemetlenek voltak.

Bogdanovné tapsolt, és többször hangosan kiáltott:

- Júszuf, Musztafa!

Kisvártatva két bősz arcú, vászonnadrágba bújtatott afgán legény jelent meg. Fejüket széles turbán takarta, melynek taraja hivalkodóan meredt felfelé, szárnya vállukat verte. Ezek sem mosakodhattak születésük óta - gondoltam. Szemhéjuk belülről koromfestékkel volt bekenve, amitől még marconább lett az ábrázatjuk.

- Ezek a szolgáim - mutatta be őket Bogdanovné -, Kábulból, Afganisztánból hoztuk őket, nagyon megbízható, derék mohamedánok. Persze a hinduk nem szeretik őket, de ők ezzel cseppet sem törődnek.

Bogdanovné a vacsora iránt érdeklődött. Megelégedetten hallotta, hogy minden készen van. A konyha nem a nagy házban, hanem a másik épületben van, onnan kerültek elő az afgánok is. Bogdanovné afgánul beszélt velük. Ez a furcsa orosz asszony hat nyelven tudott.

A terítést az afgánokra bízta, s kijött a verandára a férfiakhoz. Az uram figyelmesen hallgatta Bogdanovot és Trappot, akik Szantiniketánról beszéltek.

- Ezt a házat, ahol mi lakunk, Tata, a nagy acélgyáros alapította. Ez a párszi egyike India leggazdagabb embereinek. Más épületet más indus előkelőségek emeltek az egyetem számára - magyarázta Trapp.

- Tulajdonképpen hogyan keletkezett ez az iskola? - kérdeztem, belevegyülve a férfiak társalgásába.

- Ez az óriási terület a Tagore család birtoka - kezdte előadását Bogdanov, és a dohányos emberek idegességével gyújtott rá új cigarettára. - A költő nagyapja, a „herceg” Tagore, itt szeretett pihenni külföldi utazásai után. Az indusoknak szükségük van rá, hogy olykor visszavonuljanak a pusztába, ahol nemcsak a falusi magányt, hanem a még annál is meddőbb egyedüllétet élvezzék. Ilyenkor nem szeretnek senkit és semmit se látni. A földet, azt a néhány fát nézik, ami itt van és az eget. Az ég, a fa és a föld visszahozza őket önmaguknak, visszahozza őket a természethez, aminek az ember csak egyik része. Fa, állat, ember, mind egy lény az ő szemükben. Itt, ebben a pusztaságban jött rá az öreg Tagore, akit dúsgazdagsága és nagyvilági életmódja miatt becéztek hercegnek, hogy a hinduizmus nem a helyes út a megváltáshoz. Barátai, Ram Mohun Rój és Kesab Csandra Sen is ki-kijöttek hozzá a pusztába, és az égboltozat millió csillaga, a földön a fűszálak közt mozgó bogarak és a végtelen horizont végre megnyitották elméjük előtt a titkok lakatját. A hindu nép nyomorúságát, szegénységét, tudatlanságát, betegségeit a kasztrendszernek és a mértéktelen bálványimádásnak tulajdonították. Ők a szellemi foglalkozást űző brahmin kaszthoz tartoztak. Arra a meggyőződésre jutottak, hogy a kasztbeli különbségeket meg kell szüntetni. Ne legyen különbség ember és ember között, ha hivő lélek lakik benne. Mindnyájan egy isten teremtményei, és nem lehet elzárni az áldozatok bemutatásától, az imától azt, aki istenét keresi. Le kell törni a brahminok fensőbbségét, kiváltságait, és fel kell emelni az egész indus népet különbség nélkül arra a szellemi szintre, ahol a brahminok vannak.

- Ez olyan lehetett, mint a francia forradalom, amely egyenlőségét hirdetett az emberek között - vágott közbe Trapp.

Bogdanov haragosan nézett a diákra, hogy megzavarta előadását. Leveregette cigarettája hamuját a földre, aztán gúnyos mosollyal, vontatott hangon mondta:

- A francia forradalom európai gondolat volt, és minden embert fel akart szabadítani. Német ember ezt nehezen érti meg.

Trapp hallgatott, és Bogdanov néhány pillanatnyi gondolkodás után folytatta:

- Nemcsak a kasztokat, hanem a bálványokat is le kellett rombolni. A sok babona és azok kinövései helyett isten igazi tiszteletét kellett uralomra segíteni. Csak Bráhma, az egyetlen, oszthatatlan, a fel nem fogható, de mindenütt jelenlevő Igazság. Hát bizony ezt a gondolatot az öreg Tagore az iszlámtól vette. Az iszlám magasan a hinduizmus felett áll.

- Csak a kereszténység, a mi kereszténységünk az igazi vallás! - kiáltotta közbe izgatottan Bogdanovné.

- Kétségtelenül az - válaszolta az orosz -, de én a kereszténységet nem is hasonlítom semmi más valláshoz. A hasonlítás kétely lenne, márpedig a kételkedő nem hisz.

- Tagore és barátai - folytatta - rájöttek az igazságra, és azt hitték, hogy India követni fogja őket. Megalapították a Brahmá-szamádzst, azaz az Istenhivők társaságát, amely nem ismeri el a kasztokat, nem imád bálványt, de a Védák panteizmusát és a lélekvándorlást továbbra is megőrzi lelkében. A Brahmá-szamádzs felvilágosult vallásnak indult, de India sok ezeréves; itt minden reform, itt minden gondolat csak rövid ideig él. A hindu passzivitást lehetetlen megtörni. Egy évszázad telt el azóta, és ennek a felvilágosult vallásnak egész Indiában háromszázhatvanmillió lélek közül csak nyolcezer híve van.

Az afgán szolgák jelentették, hogy kész a vacsora. Bementünk a szobába. Nem ismertem rá! Az előbbi rendetlenséget új rend váltotta fel. Júszuf lerúgta Kiszuny őanya-macskaságát a székről, Musztafá kiseprűzte a gyerekeit. A székekről a ruhákat, könyveket ölbe kapták, és egy sarokba dobálták, a bőröndöket rájuk borították, és az így nyert üres téren asztalt állítottak fel, melyen már párolgóit a leves.

- Mit szól, madame, az én afgán szolgáimhoz, ugye, milyen ügyes fickók? - büszkélkedett Bogdanovné.

Elismeréssel adóztam a két muszlim ügyességének. Takarítási módszerük valóban keletiesen eredeti. Rendetlenséget csak másik rendetlenséggel lehet elintézni. De főzni tudtak! A leves után kitűnő juhpörkölt következett. Olyan volt, mint a mi pörköltünk, csak több lében úszott, nem paprikával ízesítették, hanem indiai fűszerek keverékével, a karival. Volt benne sok mazsola, és mintha megcukrozták volna. A Bogdanov házaspár elragadó vendéglátó. Szívélyesen, igazán szívből jövő vendégszeretettel kínáltak bennünket. Trappot nem kellett nagyon kínálni. Mohón szürcsölte a levest, és alig várta, hogy Júszuf tányérokat váltson. Úgy látszik, nagyon éhes. Bogdanovék minden mozdulata, ahogyan a kést, villát fogták, ahogyan ettek, elárulta, hogy előkelő emberek. Az ötvenéves férfi arcán mély barázdákat szántott a múlt, ezek a barázdák mélyebbeknek látszottak, ha elgondolkozva beszélt, de ha mosolygott, szeme fiatalos hévvel csillogott. Bogdanovné ritkán mosolygott, ez a ritka mosoly is sok szenvedésről regélt. Miken mehettek át ezek a szerencsétlen oroszok, amíg Szantiniketánba kerültek?

A pudingnál Trapp vette át a szót. Ő ugyanis megelőzött mindnyájunkat a fogások elfogyasztásában. Amikor tányérja üres lett, fürkészve nézett maga körül, hogy van-e még valami harapnivaló, s újult erővel vetette magát arra, amit az afgán inas elébe rakott. Habzsolta a pudingot, nyelt, és közben beszélt:

- A költő apja alapította a berekben az asramot, a szentélyt. Ő építtette a vendégházat is szép reneszánsz stílusban. De nem abban lakott, hanem kis kunyhóban húzódott meg. A berekben, az asramban van egy márványlap, azon guggolt naphosszat, és elmélkedett az életről, a halálról, a lélek halhatatlanságáról. Elrendelte, hogy az asramban állatot ölni nem szabad, mert a lélek vándorlását testből testbe, anyagból anyagba, csak Isten irányíthatja, durva kéz nem avatkozhat abba. Milyen nemes gondolat ez, milyen metafizikai térségeket tár fel! Legyőzni az anyagot, úrnak lenni a múlandó földi életen - ez az én ideálom is!

E mondatnál nyelte le végleg a puding utolsó szeleteit. Megelégedetten fújt egyet, majd mohón nekilátott a feketekávénak, amivel Bogdanovné kínálta.

- A költő, Rabindranath Tagore, apja nyomdokait követte - folytatta szürcsölgetve feketéjét Trapp -, de ő már az eszmét összekapcsolta az élet valóságával. Amikor megkapta a Nobel-díjat, elhatározta, hogy a Brahmá-szamádzs tanításait beviszi a diákok lelkén át az iskolába, és onnan ki az életbe. Ő teremtette meg a mai Szantiniketánt. Szantiniketán szanszkritul azt jelenti, a „béke hajléka”. A békét csak a tudás adhatja meg. A gyereket az elemitől kezdve az egyetemig a békére és a tudás szeretetére kell nevelni. A tudós a legkiválóbb embertípus, a szaktudós, a Fachgelehrte! Az én álmom, hogy azzá legyek. Ezért jöttem ide. Münchenben voltam diák, és ösztöndíjat nyertem. Órák adásával még pár száz márkát összekuporgattam, s kijöttem ide a forráshoz tanulni. Indológus akarok lenni. Én vagyok az egyetlen német diák, akinek megadatott, hogy Indiában szívja be a tudás nektárját. Végtelen boldogság, hogy itt lehetek ezen a szent helyen, a tudás és a béke hajlékában.

*

Szeme csillogott a lelkesedéstől. Őszintén beszélt. Csakugyan nagyon boldog lehetett. Bogdanov cigarettája füstjén át gúnyosan nézett rá, az orosz asszony sokat jelentőén pislogott felém. Én pedig alig győztem a szúnyogokat hessegetni. Egész testem égett a csípésektől. A levegő csak néhány fokkal hűlt le. Fejem tele volt a sok beszéddel, a Brahmá-szamádzssal, a kasztokkal, a bálványokkal. Csak a béke hatott meg, amiről a hinduk álmodnak, és amit a német diák olyan lelkesen házasított össze a tudással. Nagyon vágytam béke és nyugalom után Szantiniketánban, a béke hajlékában, ahol ember, növény és állat egymásra talál és összeforr. A szúnyogok valóban összeforrtak velem.

Trapp meggyújtotta kézilámpását, ezzel jelezve, hogy haza akar kísérni bennünket. Egyszerű viharlámpása volt, felhúzható üveggel, amilyet otthon az istállókban használnak. Petróleumtartályára rá volt írva: Made in Germany. Bogdanov a maga kézi villanylámpáját adta kölcsön. Ez amerikai gyártmány volt, hosszú nikkelezett cső, akár egy marsallbot, benne négy-öt elem, csak úgy sugározta a fényt erős lencséje. A két lámpában benne volt a két embernek, az orosznak és németnek egész karaktere. Az orosz előkelő, de könnyelmű úr, aki szegénységében is szereti a finom holmikat, a német diák pontos, lelkiismeretes, takarékos, kicsinyes, filiszter, de szeretetre méltó.

Fáradtan baktattunk vissza házunkba. A telep már mélyen aludt. Senkivel sem találkoztunk az úton. Hála istennek, kígyóval sem. Házunk sötéten, elhagyottan állt a pusztaságban. A szolgáim, mivel nem kellett vacsorát készíteniük, már hazatértek falujukba, ahol laktak. A ház két főbejárata észak és dél felé nyílt. A sarki csillag a Göncöl szekerének rúdjától jobbra pontosan verandánkra vetette homályos fényét. Szikrázott az égbolt a sok csillagtól. Káprázatos kivilágítás! A száraz levegőben olyan közelinek látszottak a csillagok, hogy szinte megfoghattuk volna őket. A síkságon az ég teljes félgömbjét láttuk millió mécsesével, tejútjaival, szekerével, Fiastyúkjával, medvéjével, ikreivel, a vörös szemű Marssal, amint a Venust üldözi, és Jupitert, ahogyan gúnyosan nevet a csillagok hiú játékán. Fülledt meleg volt a házban. Állandó szomjúság gyötört. A verandán öblös agyagkorsóban állt az ivóvíz, agyagtányérkával lefedve. A száraz melegben a gyors elpárolgástól a víz az agyagkorsóban kissé lehűl, de agyagszagot kap. Figyelmeztettek, hogy ne igyam sokat, mert a bengáli víz micát, úgynevezett máriaüveget tartalmaz, és ez károsan hat a bélműködésre. Majd eltikkadtam. Trapp azt ajánlotta, üljünk a ház déli oldalán a szabadba, a tenger felől hűs szellő fújdogál. A tenger említése édesen fájó emléket ébresztett lelkemben: a gyönyörű hajóutat és távoli hazámat. Trapp kihozott néhány nádfonatú mórát, leültünk. A tenger kétszáz kilométernyire volt tőlünk déli irányban. Alig éreztünk mozgást a levegőben. Síri csent vett körül. A verandáról ide hallatszott a nehéz agyag korsó kotyogása, ahogy az uram vizet öntött a poharakba. Időnkint kísérteties és félelmetes volt a mély csend. Hogyan fogok itt három évig élni? Jólesett Trapp jelenléte, Münchenből jött, a szépséges Münchenből, az Isar partjáról, ahol én is jártam. Ezért a többi, teljesen idegen és különös ember között úgy tűnt fel ez a német diák, mintha már régen ismerném. Valaki, aki Magyarországtól nem messze látta meg a napvilágot, aki előtt hazánk nem volt ismeretlen, akinek nyelvét, irodalmát, kultúráját gyerekkorom óta ismertem. Mindez közelebb hozott már az első napon, és bizonyára ő is örült nekünk, különösen az uramnak, aki valaha német diák volt, és ma is büszkén őrzi a Burschenschaft viharvert sapkáját és színes szalagját.

Kiöntöttem a német előtt a szívemet:

- Rettenetes ez a primitív élet itt! Nézze meg a házunkat a cementpadlóval, olyan, mint egy skatulya. Semmi stílus, semmi művészi a berendezésében. Az ablaknyílásokat csak primitív deszkatáblával lehet elzárni. Ha becsukom, sötét van, ha nyitva hagyom, dől be a hőség. Nincs ennek a háznak ablaküvege, szeme, amelyen át bekandikál a világosság, amihez hozzászoríthatjuk homlokunkat, ha elmélázva kinézünk rajta. Nem igazi ablak ez, nem a szoba csillogó pupillája, mert nincs üvege.

- De Frau Professor - vágott szavamba Trapp -, hiszen az önök háza a legszebb az egész telepen. Valóságos palota, olyan kényelmes, mint egy kastély.

Akaratlanul felnevettem. Ezt a házat palotának, kastélynak nevezni határozottan túlzás, pláne egy leendő német szaktudós szájából.

- Nézze meg, Frau Professor - folytatta tisztelettudóan -, nézze csak meg egyszer Sasztri Mohasai, a dékán házát, vagy Probhat bábu, a könyvtáros lakását, vagy akármelyik indus tanárét, ezek a kiváló tudósok olyan házakban laknak, amelyek kecskeistállókhoz hasonlítanak.

- Csak nem? - kérdezte csodálkozva és hitetlenül az uram. De Trapp nem tágított. Biztatott, hogy másnap járjuk be a telepet, látogassuk meg az indus kollégákat, igazat fogunk neki adni. Szerinte az egyetem velünk kivételes bőkezűséggel járt el, palotában helyezett el bennünket, semmi okunk nincs panaszra.

- Mi is jól élünk a Tatában - mondta Trapp -, Collins professzornak két szobája van, tele könyvekkel, ő a vendégházból hozatja a kosztot, csak egy szolgát tart, aki takarít. De hogyan? Tessék csak megnézni azt a lakást. Micsoda por és piszok van ott. Pedig dr. Collins a legnagyobb tudósa az egyetemnek. Nemcsak a szantiniketáni egyetemnek, hanem talán egész Indiának. Nyelvész a javából. Vagy negyven nyelvet ismer alaposan, s ezek nyelvtanát, történelmét, irodalmát. Bámulatos elme! Azelőtt Dublinban volt tanár, aztán kijött Indiába kutatni, dolgozni, tanítani. Már évek óta él Szantiniketánban. Nőtlen ember, zárkózott, visszavonult íróasztala mellé, és dolgozik kora hajnaltól késő estig. Alig beszél, szótlan ember, és ha beszél, alig lehet megérteni, csak úgy a bajusza alatt motyog.

Ezt én is észrevettem, amikor bemutatták, bizony nem hittem, hogy nyelvész, inkább matematikusnak gondoltam. Negyven nyelvet ért, de őt anyanyelvén, angolul sem lehet megérteni. Attól félek, nem sok örömünk lesz Collins társaságából.

- Ki az a Benőit? - kérdeztem.

- Benoit-t alig ismerem. Francia ember, költő és műfordító. Nem szereti a németeket, de azt hiszem, más európait sem. Nem érintkezik velünk. Csak Bogdanovhoz szokott nagy ritkán ellátogatni, de őt sem nagyon szíveli. Indus ruhában jár, indus akar lenni. Furcsa ember. Az indus diákok, különösen az indus diáklányok, rajonganak érte. Persze, mert dhutiban jár, mezítláb, mint ők, fehér bőre van, a földön ül, nőtlen, s ez tetszik nekik. Már én is gondoltam rá, hogy dhutit húzok - mondta elmélázva -, hogy engem is jobban szeressenek.

A fogyó hold feltűnt a láthatáron. Sarlója elől menekültek a csillagok, elhalványodtak. Az ég új színt kapott. Ugyanez a hold süt le Lőcsére is. Szívem összeszorult erre a gondolatra. Harminchatszor kell itt látnom messze idegenben, különc, furcsa emberek közt a hold sarlóját, várni, míg

teliholddá duzzadt, és újból fogy és eltűnik. Borzasztó csak gondolni is rá…

Trapp órájára nézett. Elbúcsúzott. Korán kel, szanszkritul kell tanulnia. Felállt, vette petróleumlámpásár, meggyújtotta, és imbolygó léptekkel elindult a Tata felé. Sokáig néztem utána, ahogy alakja a lámpa fényében furcsa árnyékot vetett a kietlen földön. Boldog, rajongó fiatalember.

Bementünk házunkba. A szoba nyüzsgött a sok szúnyogtól, bogártól. A háló alatt kínzó a hőség. Még harminchat hónap van hátra ebben a tömlöcben! Mintha életfogytiglani börtönre ítéltek volna bennünket. Felsóhajtottam a sötétben: nem, itt nem lehet élni, itt nem lehet maradni, itt meghalok, haza kell menni!

Pillanatnyi csend után Gyula megszólalt:

- Azt hiszem, igazad van… Haza fogunk menni!

- Ha harmadik osztályon, ha a Pilsna deckjén, csak haza, haza - kiáltottam, és felszabadultan az elhatározástól, boldogan elaludtunk.

Lassan elültek a bogarak. Pitymallott. A szobában fény derengett, és hűvös szellő húzott be a nyitott ablakon, ajtón át. Kibújtam a szúnyogháló alól. A fürdőszobában többször alaposan leöntöttem magamat. Jólesett a reggeli fürdés. Szolgáim már régen talpon voltak. A szakács és a két inas egy faluban Bobondagában laktak. Rosik, akire a fürdőszoba volt bízva, másik faluból jött. Fél óra járásnyira voltak ezek a falvak Szantiniketántól. Gyalog jöttek, lassú léptekkel, óvatosan lépdeltek, nehogy túl korán érjenek be a telepre. Sudin, a szakács, már több európai tanárnál szolgált, és ismert néhány angol ételt. Gonapati, a veje, aki természetesen apósa kasztjához tartozott, még tapasztalatlan fickó. Apósa folyton tanítgatja. Amulla, vízhordó és kertész egy személyben, bozontos hajával, durva arcvonásaival erősen különbözött a másik kettőtől. Más faluból jött, mintha más fajhoz is tartozna. Rosik a legalacsonyabb kasztból került ki. Majdnem egészen fekete, de karcsú derekát, vékony lábát és arányos testét sok európai férfi megirigyelné.

Mikor a fürdés után kiléptem a verandára, kellemes hűvösség fogadott. Elbírtam legkönnyebb nyári ruhámat. Sudin és Gonapati elém állt, és namaskárral, kedves mosollyal arcukon üdvözöltek. Nagy baj, hogy nem tudok velük beszélni! Sudin csak azokat az angol szavakat ismerte, amelyek a futball játékban szerepelnek. Kézjelekkel s ezekkel a szavakkal olyan nyakatekert mondatokat állítottunk össze, hogy ha a tudós Collins professzor hallja, bizonyára azt hiszi, valami ismeretlen indiai tájszólással beszélünk.

- Én offside Bolpur kaja, give pajsz - mondta, ami azt jelentette, hogy adjak neki pénzt, Bolpurba megy élelemért.

Már jól ismerem az indiai pénzt, két hete vagyok az országban. Egy ezüstrúpia tizenhat ana, egy ana körülbelül tizenhárom fillér. Ennek hányada a pajsz és ennek hányada a páj, de ez már olyan kis érték, hogy háztartásomban nem szerepel.

Sudin nagy örömmel baktatott Bolpurba. Szerettem volna vele menni a piacra, de itt elképzelhetetlen, hogy fehér úriasszony odamenjen. Nem illik és becsapják. Azért nem illik, mert megkárosítja szakácsát az elmaradt kosárpénzzel, amit az a vásárosoktól kap, s az árusok becsapják, mindent drágábban számítanak fel neki, hogy leszoktassák illetlenségéről, a piacra járásról. Bolpur gyalog jó háromnegyed óra járásnyira van tőlünk. Még a valamivel hűvösebb hajnalban is túl fárasztó lenne a séta. Le kellett mondanom a piacról. Nem mindent kellett Bolpurból hozni. A kenyeret, az angol cipókat posta szállította Kalkuttából. Az indus kenyere a csapati, lángosféle, a telepen sül, de azt nem tudtam megenni. Vajat, tojást, baromfit a szomszéd falvakból hoznak be árusok. Az egyetem az első napokra ellátott ezekkel az apróságokkal, sőt azzal is kedveskedett a felügyelő, hogy a vasúti állomásról egy fiúval jeget hozatott. Fekete, piszkos fűrészporba volt temetve a jég, és ez, mint rossz hővezető, órákig megóvta az olvadástól. Igaz, hogy alaposan meg kell mosni, hogy a hozzátapadó fűrészportól megtisztítsuk, de valahogyan ebben az új és ijesztő környezetben napról napra, óráról órára kevésbé voltam már finnyás. Reggelre a teához pirítós kenyeret, vajat és tojást szolgált fel Gonapati. A tea kitűnő, de a pirított kenyérnek különös, furcsa mellékízét éreztem. Nem a kenyérben volt a hiba. Celofánba csomagolva érkezik naponta egy kalkuttai olasztól, Firpótól. A tojást Gonapati ügyesen megfőzte, elfogyasztása azonban nehézségekbe ütközött, olyan apró volt, hogy az európai porcelán tojástartóban teljesen eltűnt. Gonapati felnevetett:

- Én offside, bambusz, Memszáb, alright - mondta, s mikor néhány perc múlva ismét beállított az ebédlőbe, megértettem, hogy mit mondott. Elment bambusznádért, hogy a fehér úrasszonynak rendes tojástartót faragjon, amibe belefér az apró tyúktojás. Az alright volt hivatva, hogy a mondat utóbbi túlnyomó részét kifejezze. Pillanatok alatt kész a bambusz tojástartó, még kis díszt is faragott rá bicskájával. A tojás még jó melegen került tetejébe. Élvezettel megettem, és elbámultam inasom leleményességén, kézügyességén. Hiába, ezek a feketék nem is olyan ügyetlen emberek.

Reggeli után sétálni mentem. Még csak hajnali öt óra, a nap már szépen süt, de még nem forrósodott át a levegő. Ilyenkor kellemes a séta. Végre saját szemünkkel megláthatjuk Szantiniketánt. Házunk mögött néhány bokor húzódik, s ez eltakarja a kilátást észak felé. A bokrok mellett van a konyhánk. Átmentünk a bokrok között húzódó ösvényen, széles útra kerültünk. Ez az út vezetett az egyetemi épületekhez. Alig mentünk néhány percig, tágas térre jutottunk, amely előtt óriási, kiugró csarnokkal oszlopos verandákkal körülbástyázott emeletes ház állott. Stílusa emlékeztetett a régi angol áruraktárakra, amikre kis keleti díszt raktak. A ház teteje lapos és kényelmes, külső lépcső vezetett fel a teraszra. A ház előtt és körülötte sálfák nyújtózkodtak a hajnali napsugárban. Alattuk földön ülő indus diákok tanultak. Amikor megláttak bennünket, felugrottak és köszöntek. Kíváncsi tekintetek követtek, amikor beléptünk a csarnokba. A fehér ember Indiában éppen olyan feltűnő, mint nálunk a néger. Ezt tapasztaltuk már, amikor a szántál faluban vonítani kezdtek a kutyák, és sírva fakadtak láttunkra a gyerekek. De Indiában tisztelik a fehér embert, mert erősebb, s mert azt hiszik, hogy különb is náluk. Ez a tisztelet, amelyet lépten-nyomon tapasztaltunk, könnyen gőgössé, önhitté tesz, és szívesen elhisszük, hogy csakugyan különbek vagyunk, mint ők.

A csarnokból bejutottunk a kerek könyvtárszobába.

A falakat polcok borították. Óriási asztalnál ismerős arcú indus ült, aki barátságosan sietett elénk, és mosollyal üdvözölt.

- Már ilyen korán? - kérdezte.

- Ugyanezt kérdezem én is - válaszolta az uram. Az indus szerényen hárította el magától a dicséretet.

- Mi indusok korán fekszünk és korán kelünk. A hajnali órák a legáldásosabbak a munkára. A déli órákat átalusszuk, mert a nagy meleg felforralja vérünket és túlterheli gondolatainkat. Legajánlatosabb ezt alvással ellensúlyozni - mondta nevetve.

Nevetésénél harminckét foga olyan tökéletes sorban és szépségben csillogott, mint a fogpasztareklámok idealizált fogsora a plakátokon. Európai embernek alig van ilyen egészséges, ilyen hibátlan, szép növésű gyöngyfoga. Különben is gyönyörű férfi volt. Sötétkreol arcszíne, hullámos fekete haja emlékeztetett azokra a képekre, amelyeket földrajzkönyvek mutatnak be a kaukázusi emberfaj típusáról. A szép indus Mukerdzsi, a könyvtáros. Röviden Probhat bábunak nevezték. Tagore teáján már találkoztunk vele. Most itt a könyvtárban, az ő birodalmában a házigazda szerepében ismertük meg. Először felvezetett a külső lépcsőn a teraszra. A könyvtárépület mellett néhány égbe törő pálmafa ágaskodott. Legyezőik játékos árnyékokat vetettek ránk. Innen áttekinthettük az egész telepet. Vagy száz kisebb-nagyobb épületet láttunk bokroktól, fáktól körülvéve.

- Az a kerek, tornyos épület - mutatta Probhat Mukerdzsi - az egyetemi diákok kollégiuma. Vagy százötven diák lakik benne. Nyolcan-tízen alusznak a teremben. Sokan ágyban feküsznek, de vannak, akik gyerekkoruk óta megszokták a földön való alvást, csak hengerpárnát tesznek fejük alá. A föld, az indiai anya, a legpuhább öl, mert belőle táplálkozik testünk, és lelkűnknek sem szabad eltávolodni tőle. Az a csillag alakú épület a zeneiskola. Azért nincs fákkal körülvéve, mert Dinandranath Tagore, a költő unokaöccse, aki a zeneiskolát vezeti, azt vallja, hogy a hangnak az emberi szívből szabadon kell szállni ki a légbe, fel az égbe, gátlás és korlát nélkül.

Átvezetett a terasz keleti szárnyára.

- Ott látják néhány tanár házát, kis kerttel, ahol zöldséget termelnek és amott távolabb a középiskolát; a College nagy épületét. Ganguli igazgató is ott lakik. Nőtlen ember, neki nincs szüksége kertre. A diákokkal szeret együtt lenni, alig törődik földi hiúságokkal. Brahmin volt, de Angliában keresztény lett. Ezért bíztuk rá a középiskola vezetését.

Csodálkozva néztünk össze urammal. Nem volt egészen világos előttünk az okfejtés. Amikor Indiában ezer kasztra és vallásra oszlik szét a nép, s hindu és muszlim utcai harcokban támad egymásra, akkor itt Szantiniketánban, ahol a kasztok és bálványok ellen üzen hadat a Brahmá-szamádzs szekta, hitehagyott brahmin keresztényre bízzák az ifjúság nevelését?

- Ganguli egyesíti magában a hinduizmus és a kereszténység nemes tulajdonságát - folytatta, mintegy szemünkből olvasva ki kérdésünket -, a hindu diákokat, akik különféle szektákhoz tartoznak, megismerteti Európa nagy vallásával, a kereszténységgel. Nem idegen földünkön és ugyanakkor nem könyvekből ismeri Krisztus tanítását, hanem hisz benne. Nem találhattunk alkalmasabb embert nála a középiskolai serdülő diákok szellemi vezetésére.

Probhat bábu sorba elmagyarázta, ki hol lakik, melyik iskola milyen célt szolgál. Át sem tekinthettük a nagy kiterjedésű telepet, és nem jegyezhettük meg a sok tanár nevét. Volt köztük brahmin, Brahmá-szamádzs, dzsaina-hívő és keresztény, volt, aki ortodox módon ragaszkodott hitéhez, kasztjához, volt, aki szabad elveket vallott, de mindegyik szeretettel akarta megérteni, segíteni embertársát. A terasz előtt a hatalmas pálmafák levelei sejtelmesen zizegtek. Mintha azt suttogták volna: száraz, víztelen, mostoha földön gyökerezik lábunk, a tüzes nap süti törzsünket, de azért az égbe törünk, és dús fürtű gyümölcsöt adunk...

Probhat bábu bevezetett a kutatóintézetbe. Itt dolgozzák fel tudósok a könyvtár anyagát. Végeláthatatlan könyvespolcok mellett vezetett az út. Tízezrével voltak felhalmozva India szellemi kincsei. Láttam, az uram szerette volna kihúzgálni a könyveket helyükről, és elmerülni olvasásukba. Valóságos paradicsom ez itt számára. Beszédes csend, felébredt múlt és csírázó jövő ez az óriási könyvtár. A nagyteremben, külön fülkékben, tudósok ültek írásaik fölé hajolva. Egy hosszú hajfonatú kínai keskeny pálma-levelekre írt szöveget olvasott, egy másik fülkében egy tibeti szanszkrit könyvet tanulmányozott. Odább, alacsony dobogón guggolva halom kézirat és könyv bástyája mögött Sasztri Mohasait pillantottuk meg. Barna, sovány felsőteste meztelen, s ahogy munkája fölé hajolt, minden bordáját meg lehetett számlálni. Lépteinkre felugrott helyéről. Szeretetteljesen namaskárra tette össze kezét, és hangosan nevetett. Ezzel a nevetéssel akarta mutatni, mennyire örül látogatásunknak. Leültetett maga mellé, vállára húzta vászonleplét és vigasztalni próbált a meleg, a szúnyogok, az egyszerű környezet miatt. Szeméből sugárzott az ész és a jóság.

- Ne féljen, Memszáb - mondta szelíden -, majd megszereti Indiát. Ne a durva külsőnket nézze, hanem ami szép bennünk, a lelket. Menjenek el a hegyek közé, a Himalájába, a professzornak egyelőre itt nem lesz dolga, nem kell mindjárt tanítania, van bőven idő, három év hosszú idő, ne siessenek, csak lassan, kényelmesen rendezzék be életüket nálunk.

Három év bizony hosszú idő - gondoltam -, ki fogjuk-e bírni? Hiszen tegnap este urammal már úgy döntöttünk, hazamegyünk, ha fedélközön is, de haza.

Az uram vizsgáló szemmel folyton a polcokat nézte, türelmetlenül ült a mórán, szeretett volna olvasni, dolgozni. A könyvek csábították, vonzották magukhoz. Már láttam, nem megyünk mi innen haza! Sasztri okos, nyugodt szemében kerestem vigaszt, segítséget. Ezek a szemek befelé néztek a lélek tükrébe. Nem láttak sivárságot, pusztaságot, megbocsátottak a szúnyogoknak, nem éreztek hőséget, elhagyatottságot. Ezek a szemek nem ismertek időt, mert az időtlen, örök, felséges lélekből merítették világukat.

Némán hagytuk el a könyvtárépületet. Szótlanul mentünk át az asram berkén. A fákon madarak ugráltak, fütyörésztek, szerelmesen énekeltek.

Így értünk haza. Sudin már visszajött a bolpuri piacról.

Gonapatival együtt tett-vett a konyhában. A kemencében izzott a tűz, pokoli meleget árasztott a kis helyiségben. Mindkét szolgám a földes padlón guggolt, és készülődött a főzéshez. A szakács a húsvágó deszkát egyik lábával rögzítette, és kalapálta a kecskehúst. Mellette a földön a félig feltört tojások sorakoztak és a fűszerek, apró, bambuszfa tányérokon. Ha Sudinnak a keze nem volt elegendő, lábával segített a munkában. Ügyesen használta lábát, akár a majom. Gonapati ugyancsak a földre rakta a porcelánedényt, és egy ronggyal mosogatott. Kezével, lábával egyformán tologatta, fogta a csészéket, aljakat, közben kis földet szedett fel a padlóról, hogy tisztára súrolja a lábasokat. A látvány nem volt biztató. Újra eszembe jutott a kérdés: ez az az indiai tisztaság, amiről Mahalanobisz dicshimnuszokat zengett? Nem mertem szólni, mert láttam, a szakácsnak már az sem tetszett, hogy kimentem a konyhába. Ez az ő birodalma, s talán nem is illik a memszábnak beavatkozni a főzésbe, mint ahogy nem illik a piacra járni. Elkeserítő a helyzet. Siettem ki a forró konyhából a lakásba, leültem a szobában. írok haza szüleimnek, hogy bizony igazuk volt, amikor féltettek, amikor lebeszéltek Indiáról. Fekete emberek laknak itt, csúnya szokásaik vannak, nem lehet itt élni.

Szomorúan róttam a sorokat kis asztalkán az ablak mellett. A nap már magasan járt, ontotta a meleget. Néha-néha egy könnycsepp hullott a papírra, de a melegben azonnal megszáradt, elpárolgott. Néztem a papirost, és irigyeltem a levelet, amely el fog menni haza, Lőcsére. Egyszerre csak egy hosszú, sovány, barna kar jelenik meg az ablakban, és fehér virágfüzért nyújt be. A virágfüzér az ölembe hullott, a barna, sovány kar eltűnt az ablakból. Bódítóan édes illat töltötte be a szobát. Protima dévi üdvözlete ez a virágfüzér. Kis indus lány hozta, mezítláb jött, ezért nem hallottam lépteinek neszét, csak soványka karját láttam.

Annál hangosabban érkezett Trapp. A hórihorgas német katonásan vágta a lábait, ahogy közeledett az úton, a szandálja csattogott a kavicsokon. Lihegve jött be a verandára, a nyitott ajtón nagyokat kopogott.

- Frau Professzor! - kiáltotta - új európai asszony jött Szantiniketánba! Egy hindu tanár felesége indus ruhában. Kora reggel érkezett. A költő palotája mellett van a házuk. Tessék csak megnézni, milyen egyszerűen, hindu módra van az berendezve.

- Csak nem Amija Csakravarti érkezett meg? - kérdeztem.

- Igen, igen, Csakravarti a tanár neve, talán ismeri Frau Professzor?

- Igen, együtt jöttünk Európából, egy hajón. Csodálkozom, hogy nem értesített jöveteléről.

Izgalom fogott el. Végre itt van az a fehér asszony, akinek társasága talán elviselhetővé teszi az indiai életet. Bizonyára azért nem szaladt hozzám, amint megjött, mert őt is fejbe kólintotta az itteni környezet. Megkértem Trappot, mutassa meg, hol laknak Csakravartiék. A nagy melegben, hacsak gyorsabban lépked is az ember, már elönti a forróság, mégis szaladtam Haimanti felé. Amikor megláttam a verandájukon, önkéntelenül európai nevén szólítottam:

- Helga!

Elém jött. Mezítláb, fehér indus ruhában. Szőke haja kibontva omlott vállára. Kitártam feléje a karomat, ő összetette két kezét, mint egy született hindu nő, és kedvesen mosolyogva namaskározott. Ezer kérdés tolult az ajkamra, hogy van, hogy utazott, mi az első benyomása Szantiniketánról, nem tartja-e elviselhetetlennek a meleget, de egyetlen szóval elejét vette minden kérdésnek, széttárta karjait, mintha keblére akarta volna ölelni az egész egyetemi telepet, és felkiáltott:

- Ugye, gyönyörű?

Megfogta kezemet, bevezetett a házba. Csodálkozva néztem körül. Valóban, ehhez képest a mi házunk főúri palota. Egyetlen szoba az egész, mennyezete nincs, belülről is látni a csúcsos zsúpfedelet, ami takarja. Bambuszrúd tartja a verandát, s az egyetlen szoba mellett kis vályogból készült zuhanyzófülke van. A berendezés mindössze két csarpa, egy a verandán, egy a szobában. A csarpa négy alacsony lábon álló, nagy, négyszögletes keret, amelyet tenyérszéles hevederek fonnak át. A hinduk nappal ezen ülnek, éjjel ezen alszanak. Az asszonyok élete a csarpán telik el. Itt születnek, szülnek, itt halnak meg. Haimanti maga mellé ültetett a csarpára. Kérdezgetés nélkül csak úgy ömlött belőle a szó. Rajongva beszélt új rokonságáról, s arról, hogy egyre jobban megszerette új hazáját. Amija bábu édesanyja elhalmozta ékszerekkel, ruhákkal és tanácsokkal. Hogy a hindu asszonynak legfőbb házi istene a férje, feltétlenül alá kell vetnie magát akaratának. Nem illik, hogy együtt étkezzék vele, előbb a férfi eszik, azután a feleség. Az asszony köteles mindennap megmosni ura lábát, és azután illik egy kortyot inni a vízből.

- Haimanti, magának ez tetszik? - csaptam össze a kezemet.

- Igen, nekem tetszik. A nő legyen alázatos, tisztelje a férjét. Amija bábu azonban nem ortodox hindu, s nem engedi, hogy az asszonyi hűségnek és alázatnak ezeket a külső jeleit gyakoroljam. Pedig oly szívesen tennék meg érte mindent.

- Nem kínozza a meleg? - szakítottam félbe.

- A magas északon születtem, olyan kevés részem volt napfényben és melegben, szinte örülök itt minden napsugárnak. A napnak nem hevét, hanem simogatását érzem. Nagyon elmaradtam a nappal, most majd behozok mindent.

- Maga menthetetlen! Még a szúnyogoknak és a bogaraknak is örülni fog!

- Azok is Brahmá teremtményei, apró lelkek, életek, miért sajnáljak egy csepp vért tőlük.

Bejött a szobába Amija bábu. Dhutija ragyogott a tisztaságtól, szandálját kinn hagyta a verandán, mezítlábasán sietett üdvözlésemre.

- Hogy érzik magukat nálunk? - ez volt az első kérdése.

- Minden nagyon szép, csak nagyon nagy a meleg.

- Persze - mosolygott -, ebben az európai ruhában! Bizonyára a professzor úr is még zakót hord és cipőt. Vegyék le, kérem, öltözzenek úgy, mint a hinduk. Ha megengedi, madame, holnap majd hozatok önöknek Bolpurból szandált, itt nem lehet cipőt viselni.

A dhutiban is finom, udvarias gentleman maradt Amija bábu.

- Megkapták már a délutáni teára a meghívást? Bizonyára elvitte már a lakásukra a szolga, nekem most kézbesítették a ház előtt. A teát a tanári kar adja a most érkezett két házaspár, az önök és a mi tiszteletünkre.

Elköszöntem, siettem haza ebédelni. Trappot még ott találtam, diskurált az urammal. Ott tartottuk ebédre.

- Ebéd után aludjanak jó nagyot - tanácsolta Trapp most olyan meleg órák következnek, hogy még a bengáliaiak is lefeküsznek aludni. Öt órakor önökért jövök, együtt megyünk a teára.

Öt óra előtt öt perccel nagy robajjal megérkezett.

- Nagyon örülök a teának - mondta ott lesznek az összes diákok és diáklányok is, indiai zenét fogunk hallani.

- Milyen az indiai zene? - érdeklődött az uram.

- Én nem értek a zenéhez - válaszolta -, de könyveimben olvastam, hogy olyan, mint valami komplikált számítási művelet. Minden időnek hangulatát akarja visszaadni, és szigorú szabályokba van szorítva. Nem melodikus, hanem nyögdécselő algebra. A dob fontos szerepet játszik benne, és nincs harmonizálása. Professzor úr játszik valamilyen hangszeren?

- Igen - vetettem közbe az uram rajong a zenéért. Hegedül, de csak klasszikusokat.

- Német szerzőktől is?

- Hogyne - felelte az uram -, Bach, Händel, Mozart, Beethoven kedvenc mestereim.

- Engedje meg, professzor úr, hogy néha hallgathassam. Nem értek ugyan zenéhez, de boldogan hallgatnám. Kis német hangulatot hoz majd az asrámba.

Elindultunk a könyvtárépület felé. A délutáni nap már kezdett leereszkedni a nyugati láthatáron, megnagyobbodott korongja rozsda vörösre izzott, és széles, párásán remegő karimát sugárzott ki maga körül. A száraz levegőben egészen közeinek látszott, mintha a szántál falu medencéjébe bukna bele, hogy saját forró tüze ellen enyhülést találjon. A könyvtárépület hatalmas teraszát ellepték a fehér tógás tanárok és diákok. A zöld pálmafáktól keretezett szürke épületen a számtalan fehér folt hirtelen életre kelt, mint egy nyugalmából felzavart galambsereg. Amikor felértünk a teraszra, anélkül, hogy kezüket a földnek támasztották volna, egy ugrással felemelkedtek ültükből, és namaskárra tették össze kezüket. A dékán állt az élen, szeméből jóság sugárzott, és hangosakat, nagyokat nevetett. A terasz egyik sarkában álltak fejüket szendén lehorgasztva a diáklányok. Fehér, keskeny színes szegéllyel díszített földig érő száriban olyanok voltak, mint fantasztikus liliomok. A fehér ruhán szabadon hullott hosszú, hullámos, illatos olajtól ragyogó hollófekete hajuk a derekukig. Amikor újra leguggoltak a földre, apró gyapotszőttest húztak maguk alá.

Amija a tanárok közé vegyült. Haimantit a diáklányok vették körül, és fekete, meleg tekintetükkel bámulták hófehér arcát, és csodálták vakítóan izzó szőke haját. Észak virága úgy ragyogott Dél leányai között, mint a telihold a fekete éjben. Az európai tanárok külön csoportban ültek. Minket is hozzájuk vezetett a dékán. Mivel Amijának is szólt az ünneplés, őt az uram mellé ültette.

- Mi egy család vagyunk - mondta a dékán -, barna és fehér brahminok egy kaszthoz tartozunk, a szellem katonái vagyunk - és ismét hangosan nevetett. Ez a nevetés annyira gyerekesnek tetszett, hogy nem tudtam megérteni, nem tudtam összeegyeztetni nagy tudományával, amit annyira magasztaltak, és szerény, végtelen komoly, szinte szomorúan egyhangú életével. Talán idegesség vagy elfojtott keserűség ellenhatása ez a görcsös, hahota. Amija előkelően mosolygott. Nem guggolt a földre, mint a többi hindu, hanem nádfonatú mórára telepedett. Az európai tanárok, Bogdanov és felesége, Collins, Guadagni és Trapp, a diák, beszélgetésbe kezdtek. Csak Benőit, a francia tartotta magát távol. Egy ideig az indus diákok között járt fel-alá, bambusznád háncsból font legyezővel frissítette maga körül a levegőt, azután háttal az európai csoportnak leült jó messze az indusok között. A szolgák behozták a teát és az édességeket. A beszélgetés moraja pillanat alatt elült, nyelvcsettintés, csámcsogás, szürcsölés töltötte be az alkonyati csendet. A szolgák nagy lapuleveleket helyeztek a terasz cementpadlójára, s a kosarakból két kézzel rakták ki és halmozták fel a szotyós létől csöpögő szandeseket, rasagullákat, perekiket. A vendégsereg mohón nekilátott az evésnek. Jobb kezükkel fogták, nyomkodták, gyúrták a süteményeket, s mikor kezükről már csörgött a vajas, cukros lé, ügyesen hajigálták az apróra gyömöszölt falatokat szájukba úgy, hogy az ajkukat nem érintette. Szájukban a gyúrás, gyömöszölés tovább folytatódott, de itt a sötétpiros, szinte barna nyelv vette át a kéz szerepét. Nyílt szájjal ettek, és a gyúrási művelet véges-végig szemünk előtt elég hangosan játszódott le. Nem volt ebben az indiai műveletben semmi a titokzatosságból, a rejtelmesből. A teát bádogvödrökben hozták, a csészékkel abból merítettek, mint nálunk faluhelyen a parasztasszonyok szoktak bögrével a kút vedréből. Kezükkel szórták be a csészékbe a kristálycukrot, s mivel csak az európaiak részére volt kanál, mutatóujjukkal keverték fel a forró folyadékot. Bámultam, mennyire bírja ujjuk a forróságot. Bögdanovné jelentősen rám pislogott, Collins szelíden mosolygott, mintha megértette volna ennek a pillantásnak a jelentőségét. Guadagni finnyásan szedegetett a szandesből, és tettetett étvággyal szopogatta. Trapp viszont vészes komolysággal látott neki az evésnek, akár egy szanszkrit szöveg megfejtésének, és német alapossággal elvégezte a kijelölt penzumot. Az uram a tudós érdeklődésével, szinte halálmegvető bátorsággal evett mindenből, hogy mindent megismerjen. Engem hiába kínálgatott a kedves Sasztri Mohasai, a Nagy Menedékhely, hiába rakta elém a legnagyobb és talán legtisztább lapuleveleket tele édességgel, képtelen voltam egy falatot is lenyelni. Úgy szerettem volna még nálánál is nagyobb menedéket találni az indiai tea elől. Rosszullétet, gyomorrontást színleltem, s bizony éreztem, hogy nem járok már messze az igazságtól. Émelygés fogott el. A tea mind elfogyott, az édességes kosarak kiürültek, a lapuleveleken maszatos foltok jelezték, hogy hol szárította fel, szívta magába a föld porát. A szürcsölés, csámcsogás megszűnt, helyette más hangok törtek elő. Ezek sem voltak zeneiek, de eredetien indusok. A jóllakott gyomrokból böfögés bugyogott ki, és szinte ritmikus pontossággal ismétlődött, járt körül industól indusig, akár egy zenei motívum a különböző hangszereken egy nagy zenekarban. A lapuleveleket összeszedték a szolgák, levitték a szemétdombra, ahol kóbor kutyák nyalták fel róluk az ünnepi tea utolsó maradványait.