Veronica Roth

A LÁZADÓ

A trilógia második kötete

Ciceró Könyvstúdió

A mű eredeti címe: Insurgent

Fordította: logos

Szerkesztette: Rudolf Anna

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

A sorozat további kötetei:

Veronica Roth: A beavatott

Veronica Roth: A lázadó

Veronica Roth: A hűséges

Copyright © 2012 by Veronica Roth

Published by arrangement with HarperCollins Publishers

© logos, Hungarian translation, 2013

© Ciceró könyvstúdió, magyar kiadás, 2013

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-539-937-6

Kiadja Ciceró Könyvstúdió

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Till Katalin

Nelsonnak, akiért minden kockázatot érdemes volt vállalni
Az igazság olyan, mint egy vadállat
– túlságosan erős ahhoz, hogy ketrecbe zárva maradjon
– Az Őszinték csoportjának kiáltványából

ELSŐ FEJEZET

Az ő neve van a nyelvem hegyén, amikor felébredek.

Will.

Mielőtt kinyitom a szemem, magam előtt látom őt, amint ismét leroskad a járdára. Holtan.

Én tehetek róla.

Tobias leguggol elém, egyik kezét a bal vállamra teszi. A vonat zötykölődik a síneken. Marcus, Peter és Caleb ott áll a kocsi ajtajában. Nagy levegőt veszek, bent tartom, miközben szabadulni próbálok a mellkasomban egyre növekvő feszültségtől.

Egy órával ezelőtt még semmit sem éreztem valóságosnak, ami történt. Most már igen.

Kilélegzek, de nem szűnik meg a feszültség.

– Gyerünk, Tris! – mondja Tobias, tekintetével az enyémet fürkészve. – Ugranunk kell.

Túl sötét van ahhoz, hogy lássuk, merrefelé járunk, ám ha lent leszünk, valószínűleg a kerítés közelében találjuk magunkat. Tobias segít felállnom. Odavezet az ajtóhoz.

A többiek egyesével ugranak le. Elsőként Peter, azután Marcus és végül Caleb. Megfogom Tobias kezét. A szél felerősödik, miközben az ajtónyílásban állunk – mintha egy kéz visszalökne a biztonság felé.

De azután kiugrunk a sötétségbe. Keményen érek földet. Az ütközéstől megfájdul a golyó ütötte seb a vállamon. Az ajkamba harapok, hogy megálljam kiáltás nélkül, azután a bátyámat kezdem keresni.

– Jól vagy? – kérdezem, amikor meglátom, hogy a fűben ül, tőlem néhány lépésre, és a térdét dörzsölgeti.

Bólint. Hallom, hogy szipog, mintha a könnyeivel küszködne. El kell fordulnom tőle.

A kerítés közelében, a fűben értünk földet, több méterre a kitaposott ösvénytől, amelyen a városba élelmiszert szállító Barátságosak teherautói közlekednek, nem messze a kaputól, amelyen át szoktak haladni, s amely most zárva áll előttünk. A drótkerítés fölénk tornyosul – ahhoz túl magas és hajlékony, hogy átmásszunk rajta, ahhoz pedig túlságosan masszív, hogy lebontsuk.

– Itt kellene lennie néhány Bátor őrnek – jegyzi meg Marcus. – Hol lehetnek?

– Bizonyára szimuláció hatása alatt álltak – feleli Tobias –, és most… – elhallgat. – Ki tudja, hol vannak és mit csinálnak?

Leállítottuk a szimulációt – erre emlékeztet a farzsebemben lapuló merevlemez súlya –, de nem álltunk meg, hogy lássuk a következményeit. Mi történt a barátainkkal, a társainkkal, a vezetőinkkel, a csoportjainkkal? Nem tudhatjuk.

Tobias odalép a kapu jobb oldalán lévő kis fémdobozhoz, és kinyitja. Számbillentyűzet van benne.

– Reménykedjünk, hogy a Művelteknek nem jutott eszébe megváltoztatni a kombinációt – mondja, miközben bepötyög egy számsort. A nyolcadik számjegy után abbahagyja, és a kapu egy kattanással kinyílik.

– Ezt meg honnan tudod? – kérdezi Caleb. A hangja olyan erős indulatról árulkodik, hogy csodálom, hogy nem akadnak torkán a szavak.

– A Bátrak vezérlőtermében dolgoztam, én felügyeltem a biztonsági rendszert. Évente mindössze kétszer változtatjuk meg a kódokat – feleli Tobias.

– Micsoda szerencse! – jegyzi meg Caleb. Bizalmatlanul pillant Tobiasra.

– Ennek semmi köze a szerencséhez – feleli Tobias. – Csak azért dolgoztam ott, hogy biztosan kijuthassak.

Beleborzongok. Úgy beszél a kijutásról, mintha úgy érezné: csapdában vagyunk. Erre még sohasem gondoltam, ami most ostobaságnak tűnik.

Csapatban indulunk el, szorosan egymás mellett. Peter a mellkasához szorítja véres karját – azt, amelyiket meglőttem –, Marcus pedig egyik kezével Peter vállát fogja, hogy meg tudja támasztani. Caleb néhány másodpercenként megtörli az arcát – innen tudom, hogy sír. Csak azt nem tudom, hogyan vigasztalhatnám meg, ahogy azt sem, hogy én miért nem sírok.

Előremegyek. Tobias szótlanul lépdel mellettem, és bár hozzám sem ér, ő a támaszom.

***

Tűhegynyi fények az első jelei annak, hogy közeledünk a Barátságosak központjához. Majd a négyzet alakú fények kivilágított ablakokká nőnek. Fából és üvegből emelt épületek csoportosulnak itt.

Egy gyümölcsösön kell áthaladnunk, hogy az épületekhez érjünk. A lábam a talajba süpped, fejem fölött alagutat alkotnak az összenőtt ágak. Sötét színű gyümölcsök függenek a levelek között, leesésre készen. Az orromban a rothadó almák jellegzetes, édeskés szaga keveredik a nedves földével.

Amikor már közeledünk, Marcus ellép Peter mellől, hogy ő haladjon az élen.

– Tudom, hová kell mennünk – mondja.

Elvezet bennünket az első épület mellett a bal oldalon álló másodikhoz. Az üvegházakat kivéve az összes épület ugyanabból a sötét, festetlen és durva felületű fából készült. Nevetést hallok egy nyitott ablakból. Meghökkentően éles az ellentét ez és a magamban hordozott kő-nyugalom között.

Marcus kinyitja az egyik ajtót. Ha nem a Barátságosak központjában járnánk, megdöbbennék a biztonsági óvintézkedések hiánya láttán. Náluk azonban gyakran nem éles a határ a bizalom és az ostobaság között.

A cipőink nyikorgása az egyedüli zaj ebben az épületben. Már nem hallom Caleb sírását – igaz, eddig is csendesen sírt.

Marcus megáll egy nyitott helyiség előtt, ahol Johanna Reyes, a Barátságosak képviselője ül, és kifelé bámul az ablakon. Felismerem, mert nehéz elfelejteni az arcát, ha – akár csak egyszer, akár ezerszer – látta már az ember. A jobb szemöldöke fölött kezdődő heg vastag vonalként húzódik az ajkáig, amitől a fél szemére vak, és selypít. Csak egyszer hallottam beszélni őt, de erre emlékszem. Gyönyörű nő lenne a sebhely nélkül.

– Ó, hála istennek! – kiáltja, amikor megpillantja Marcust. Kitárt karral indul el felé. Ám ahelyett, hogy megölelné, csak a vállát érinti meg, mintha most jutna eszébe, hogy az Önfeláldozók tartózkodnak a spontán testi érintkezéstől.

– A csapatotok többi tagja már néhány órával ezelőtt ideért, de nem voltak biztosak benne, hogy túléltétek-e – magyarázza. Azokra az Önfeláldozókra utal, akik apámmal és Marcusszal voltak a menedékházban. Nekem eszembe sem jutott aggódni miattuk.

Johanna átpillant Marcus válla fölött, előbb Tobiasra és Calebre, majd rám és végül Peterre néz.

– Te jó ég! – kiált fel, tekintetét Peter véráztatta ingére szegezve. – Kerítek egy orvost. Adhatok nektek engedélyt arra, hogy itt éjszakázzatok, de holnap az egész közösségnek együtt kell döntenie. És – végigmér engem és Tobiast – aligha fognak lelkesedni azért, hogy néhány Bátor itt tartózkodjon. És, természetesen, azt kell kérnem tőletek, hogy ha van nálatok, adjátok át a fegyvereiteket.

Eszembe jut, vajon honnan tudja, hogy Bátor vagyok. Még mindig szürke inget viselek. Apám ingét.

Abban a pillanatban megtelik az orrom – sőt az egész fejem – az apám illatával, amely felfelé száll, s amelyben egyformán keveredik szappan és izzadság. Olyan erővel szorítom ökölbe a kezem, hogy a körmeim a bőrömbe mélyednek. Itt nem. Itt nem.

Tobias átadja a pisztolyát, ám amikor hátranyúlok, hogy előhúzzam az elrejtett fegyveremet, elkapja a kezem, és elhúzza a hátamtól. Azután összefűzi az ujjait az enyémekkel, hogy leplezze, amit tett.

Tudom, hogy bölcs döntés megtartani az egyik fegyverünket. De megkönnyebbültem volna, ha átadom.

– Johanna Reyes vagyok – mondja, a kezét felém, majd Tobias felé nyújtva. Ez a Bátrak körében dívó bemutatkozás. Meglepő számomra, hogy Johanna tisztában van egy másik csoport szokásaival. Mindig elfeledkezem a Barátságosak figyelmességéről, amíg a saját szememmel meg nem győződöm róla.

– Ez itt T… – szólal meg Marcus, de Tobias félbeszakítja.

– Négyes vagyok – mondja. – Ők pedig Tris, Caleb és Peter.

Néhány nappal ezelőtt még én voltam az egyetlen Bátor, aki ismerte a „Tobias” nevet, nekem adta magából ezt a darabkát. Most – a Bátrak központján kívül – eszembe jut, miért titkolja a nevét a világ elől. Mert az Marcushoz köti.

– Isten hozott benneteket a Barátságosak központjában – mondja Johanna, tekintetét az arcomra szegezve, féloldalas mosollyal. – Bízzátok ránk magatokat!

***

Úgy teszünk. Egy Barátságos ápolónőtől gyógyulást gyorsító sebkenőcsöt kapok a vállamra, amelyet a Műveltek készítettek, azután elkíséri Petert a kórházba, hogy rendbe tegyék a karját. Johanna elvezet bennünket az önkiszolgáló étterembe, ahol találkozunk néhány Önfeláldozóval, akik Calebbel és az édesapámmal voltak együtt a menedékházban. Itt van Susan és néhány régi szomszédunk is. A faasztalok hosszú sorai akkorára nyúlnak, mint maga a helyiség. A többiek könnyeiket és mosolyukat visszafojtva üdvözölnek bennünket, különösen Marcust.

Tobias karjába kapaszkodom. Nyomasztóan hatnak rám a szüleim csoportjának tagjai: az életük, a könnyeik.

Az egyik Önfeláldozó egy csésze gőzölgő folyadékot tart az orrom alá, és azt mondja:

– Idd meg! Jobban alszol majd tőle, a többieknek is segített. Nem fogsz álmodni.

A folyadék rózsaszínes-vöröses színű, mint a földieper. Megfogom a csészét, és gyorsan kiiszom. A folyadék melegségének hatására néhány másodpercre úgy érzem, ismét tele vagyok valamivel. Miközben az utolsó cseppeket is kihörpintem a csészéből, érzem, hogy ellazulok. Valaki végigvezet a folyosón egy szobába, ahol egy ágy áll. Ennyire emlékszem.

MÁSODIK FEJEZET

Kinyitom a szememet, és rémülten markolom a takarómat. De nem a város utcáin vagy a Bátrak központjának folyosóin futok, hanem ágyban fekszem, a Barátságosak központjában, ahol fűrészporszagú a levegő.

Fészkelődöm és felszisszenek, amikor valami beleszúr a hátamba. Magam mögé nyúlok, ujjaimat a fegyver köré kulcsolom.

Egy pillanatra Will tűnik fel mellettem – közöttünk mindkettőnk fegyvere. a keze… beleereszthettem volna egy golyót a kezébe, de miért nem tettem? Miért nem? Nem sok híja van, hogy a nevét sikoltsam.

Akkor eltűnik.

Felkelek az ágyból, és fél kezemmel felemelem a matracot, majd a térdemre támasztom. Aládugom a fegyveremet, és leengedem, hogy elrejtsem. Azonnal tisztábbnak érzem a fejemet, amint eltűnik a szemem elől, és már nem préselődik a bőrömhöz.

Most, hogy elmúlt a tegnapi adrenalinlöket, ahogyan annak a szernek a hatása is, amitől aludtam, mély és hasogató fájdalmat érzek a vállamban. Ugyanabban a ruhában vagyok, mint amiben éjjel voltam. A merevlemez sarka kikandikál a párnám alól, ahová elalvás előtt dugtam. Annak a szimulációnak az adatai vannak rajta, amellyel a Bátrakat irányították, valamint a felvétel arról, amit a Műveltek tettek. Túl fontosnak érzem még ahhoz is, hogy akár csak megérintsem, de nem hagyhatom itt, ezért végül megfogom, és beékelem a szekrény és a fal közé. Az énem egyik fele azt gondolja: jó ötlet lenne megsemmisíteni, de tudom, hogy egyedül ezen van nyoma a szüleim halálának, úgyhogy inkább az elrejtés mellett döntök.

Valaki kopogtat az ajtómon. Az ágy szélére ülök, és végigsimítom a hajamat.

– Gyere be! – mondom.

Kinyílik az ajtó, és Tobias fél lábbal belép. Az ajtónyílás két részre osztja a testét. Ugyanaz a farmernadrág van rajta, mint tegnap, de a fekete pólót sötétvörösre cserélte. Valószínűleg a Barátságosaktól kapta kölcsön. Szokatlan rajta ez a szín: túlságosan élénk, ám amikor a fejét az ajtókeretnek támasztja, látom, hogy a szeme kékje világosabb tőle.

– A Barátságosak fél óra múlva megbeszélést tartanak – mondja Tobias, felhúzva a szemöldökét, majd kissé színpadiasan hozzáteszi: – Hogy döntsenek a sorsunkról.

Megrázom a fejem.

– Sohasem gondoltam volna, hogy egyszer néhány Barátságos kezébe kerül a sorsom.

– Én sem gondoltam. Ó, hoztam neked valamit.

Lecsavarja a kupakot egy kis palackról, majd elém tart egy csepegtetőüveget, amely átlátszó folyadékkal van tele. – Fájdalomcsillapító. Hatóránként vegyél be belőle egy pipettányit!

– Köszönöm.

Mélyen a torkomba préselem a csepegtető tartalmát. A gyógyszer íze öreg citroméra hasonlít.

Tobias a nadrágja övkarikájába akasztja a hüvelykujját, és megkérdezi:

– Hogy vagy, Beatrice?

– Most tényleg Beatrice-nek szólítottál?

– Gondoltam, teszek egy próbát. – Mosolyog. – Nem tetszik?

– Talán majd különleges alkalmakkor. Beavatási napokon, a Választás Napján… – Elhallgatok. Hozzá akartam tenni még néhány ünnepnapot, ám ezeket csak az Önfeláldozók tartják. Feltételezem, hogy a Bátraknak is megvannak a maguk ünnepei, de ezeket nem ismerem. És különben is, a puszta ötlet, hogy bármit is megünnepeljünk, nevetségesnek tűnik, úgyhogy inkább nem folytatom.

– Megegyeztünk – mondja, lehervadó mosollyal. – Hogy vagy, Tris?

Nem furcsa ez a kérdés azok után, amin keresztülmentünk, mégis feszült leszek, amikor felteszi: attól tartok, valamilyen módon belelát a fejembe. Még nem mondtam el neki, mi történt Will-lel. El akarom, csak még nem tudom, hogyan tegyem. Olyan nehéznek érzem magam már a gondolattól is, hogy hangosan kimondjam a szavakat, mintha beszakadhatna alattam a padló.

– Én… – Többször is megrázom a fejem. – Nem tudom, Négyes. Magamnál vagyok. Én… – Továbbra is rázom a fejemet. Tobias az arcomra teszi a kezét, egyik ujját a fülem mögött támasztja meg. Azután lehajtja a fejét és megcsókol, amitől langyos fájdalom járja át a testemet. Amikor hozzám ér, kevésbé érzem az ürességet a mellkasomban és a gyomromban.

Nem kell elmondanom neki. Megpróbálhatom elfelejteni, és ő segíthet nekem ebben.

– Tudom – mondja. – Bocsáss meg, nem lett volna szabad megkérdeznem.

Egy pillanatra csak arra tudok gondolni: vajon ezt meg honnan tudhatta? Van azonban valami az arckifejezésében, ami eszembe juttatja, hogy van fogalma a veszteségről. Fiatalon veszítette el az édesanyját. Nem emlékszem rá, hogy halt meg, csak arra, hogy ott voltunk a temetésén.

Egyszerre csak magam előtt látom őt – úgy kilencéves lehet, a nappalijuk függönyébe kapaszkodik. Szürke ruhát visel, sötét szeme lehunyva. Ezt a képet csak rövid ideig látom, és lehet, hogy nem is az emlékezetem, hanem a képzeletem műve.

Tobias elenged.

– Hagylak készülődni.

***

A női fürdő két ajtóval odébb van. A padlót sötétbarna csempe borítja, mindegyik zuhanyfülkének lambériázott a fala, s műanyag függöny választja el őket a középső folyosótól. A hátsó falon lévő táblán felirat: NE FELEDD: AZ ENERGIAHORDOZÓK MEGKÍMÉLÉSE ÉRDEKÉBEN A ZUHANYBÓL CSAK 5 PERCIG FOLYIK A VÍZ.

A vízsugár olyan hideg, hogy akkor sem akarnám tovább folyatni, ha megtehetném. A bal kezemmel gyorsan megmosdom, a jobbomat magam mellett lógatom. Gyorsan hatott a Tobiastól kapott fájdalomcsillapító: a vállam már nem fáj, csak tompán lüktet.

Miután távozom a zuhanyozóból, az ágyamon egy halom ruha vár. Van közöttük sárga és piros a Barátságosaktól és néhány szürke az Önfeláldozóktól. Ritkán látni ezeket a színeket egymás mellett. Ha találgatnom kellene, arra tippelnék, hogy egy Önfeláldozó rakta ide nekem. Rájuk vall ez a fajta gondolkodás.

Sötétvörös farmeranyagból varrott nadrágot húzok – olyan hosszú, hogy háromszor is fel kell hajtanom –, meg egy szürke Önfeláldozó-inget, amely szintén túl nagy rám. Az ujja a kézfejem végéig ér, úgyhogy azt is feltűröm. A jobb kezem fáj minden mozdulatra, ezért lassan és keveset mozgatom.

Valaki kopogtat az ajtón.

– Beatrice? – Susané ez a csendes hang.

Kinyitom neki az ajtót. Ételt hozott egy tálcán, amelyet letesz az ágyra. Fürkészem a vonásait, annak a jelét keresem rajta, amit elveszített – az édesapját, aki az Önfeláldozók egyik vezetője volt, és nem élte túl a támadást –, de csak azt a békés határozottságot látom, ami a korábbi csoportomra jellemző.

– Sajnálom, hogy nem jók rád a ruhák – mondja. – Biztosan találunk majd megfelelőbbeket is, ha a Barátságosak megengedik, hogy itt maradjunk.

– Jók ezek – felelem. – Köszönöm.

– Hallom, hogy meglőttek. Segítsek neked fésülködni? Vagy felvenni a cipődet?

Már épp nemet akarok mondani, de tényleg szükségem van segítségre.

– Igen, köszönöm.

Leülök a tükör előtti támlátlan székre, ő pedig odaáll mögém, és kötelességtudóan a feladatra összpontosít, nem a saját tükörképét nézi. Egy pillanatra sem emeli fel a tekintetét, miközben végighúzza a fésűt a hajamon. Nem kérdezősködik a vállamról, sem arról, hogyan lőttek meg, vagy hogy mi történt, amikor eljöttem az Önfeláldozók menedékházából, hogy leállítsam a szimulációt. Az az érzésem támad, hogy ha mindent lefaragnék róla, egészen a lényegig, akkor is minden ízében Önfeláldozónak bizonyulna.

– Találkoztál már Roberttel? – kérdezem. A fivére, Robert a Barátságosakat választotta, amikor én a Bátrak mellett döntöttem, úgyhogy ő is itt van valahol, ebben a központban. Azon tűnődöm, vajon az újbóli találkozásuk olyan-e, mint az enyém Calebbel.

– Csak futólag, tegnap este – feleli. – Hagytam, hogy a csoportja tagjaival gyászolhasson, ahogyan én is az enyéimmel. Persze azért jó viszontlátni őt.

Véglegességet hallok ki a hangjából, ami azt üzeni, lezártnak tekinti a témát.

– Kár, hogy ez akkor történt, amikor – folytatja Susan. – A vezetőink épp valami csodálatosra készültek.

– Valóban? Mire?

– Nem tudom – feleli Susan elpirulva. – Csak azt tudom, hogy valami elkezdődött. Nem akartam kíváncsiskodni, mindössze észrevettem pár dolgot.

Bólint és tovább fésül. Azon tűnődöm, mit tehettek az Önfeláldozó vezetők, köztük az édesapám. És nem tudok nem csodálkozni Susan feltevésén, miszerint csodálatos dologra készültek, amit tenni készültek, bármi legyen is az. Bárcsak ismét el tudnék hinni ilyesmit az emberekről!

Mintha valaha is elhittem volna.

– A Bátrak kiengedve hordják a hajukat, ugye? – kérdezi.

– Néha – felelem. – Tudsz fonni?

Ügyes ujjakkal fonja a hajamat egyetlen copfba, amelynek vége a hátam közepét csiklandozza. A tükörképemre meredek, amíg elkészül vele. Megköszönöm, amikor befejezi. Halvány mosollyal távozik, becsukva az ajtót maga után.

Továbbra is csak bámulok, de nem látom magamat. Még mindig érzem Susan ujjainak érintését a tarkómon – anyám ujjaira emlékeztet az utolsó, vele töltött reggelen. Könnybe lábad a szemem, a törzsemet előre-hátra hintáztatom a széken, próbálom kitörölni a képet az emlékezetemből. Attól félek, ha elsírom magam, nem fogom tudni abbahagyni, míg olyan aszott nem leszek, mint egy mazsola.

Egy varrókészletet pillantok meg a fiókos szekrényen. Kétféle színű, piros és sárga cérna van benne, meg egy olló.

Nyugodt vagyok, miközben kibontom és kifésülöm a fonatomat. Középen választom el a hajamat, és ügyelek rá, hogy egyenes és sima legyen. Az állam magasságában összecsukom az ollót a hajamon.

Hogyhogy ugyanúgy nézek ki, miután a mamám meghalt és minden megváltozott? Nem, ez nem lehet.

Amennyire csak tudok, egyenesen vágok, az állkapcsomat használom viszonyítási pontként. Hátul, ahol nem látom valami jól, nehezen haladok, úgyhogy a látásom helyett inkább a tapintásomra hagyatkozom. Szőke hajtincsek hevernek körülöttem félkörben a padlón.

Anélkül távozom, hogy még egyszer megnézném a tükörképemet.

***

Amikor Tobias és Caleb valamivel később értem jön, úgy néznek rám, mintha nem az az ember lennék, akit tegnap ismertek.

– Levágtad a hajad – állapítja meg Caleb, magasra vont szemöldökkel. A Műveltekre jellemző ez a viselkedés: a megpróbáltatások közepette is leragad a tényeknél. Az ő haja az egyik oldalon égnek áll, mert elfeküdte. A szeme véreres.

– Igen – felelem. – Túlságosan… meleg van a hosszú hajhoz.

– Igaz.

Együtt megyünk végig a folyosón. A padló deszkái meg-megnyikordulnak a lábunk alatt. Hiányzik, hogy nem visszhangzanak a lépteim, mint a Bátrak központjában – és hiányolom a föld alatti hűvös levegőt is. Leginkább mégis az utóbbi hetek félelmei hiányoznak, amelyek eltörpülnek a mostani félelmeimhez képest.

Kimegyünk az épületből. A kinti levegő úgy nehezül rám, mintha fojtogató párna lenne. Zöld illata van, mint egy félbetépett levélnek.

– Mindenki tudja, hogy Marcus fia vagy? – kérdezi Caleb. – Úgy értem, az Önfeláldozók közül.

– Tudtommal nem – feleli Tobias, Calebre pillantva. – És nagyra értékelném, ha te sem hoznád szóba.

– Nem kell szóba hoznom. Akinek van szeme, az maga is látja. – Caleb a homlokát ráncolva néz rá. – Egyébként hány éves is vagy?

– Tizennyolc.

– És nem gondolod, hogy túl idős vagy az én kishúgomhoz?

Tobias felnevet.

– Ő se nem a tiéd, se nem kicsi.

– Hagyjátok abba! Mind a ketten! – szólalok meg. Sárgába öltözött emberek tömege halad előttünk egy széles és alacsony épület felé, amely tisztán üvegből épült. Az üvegtáblákról visszaverődő napfény bántja a szememet. A kezemmel árnyékolom az arcomat, úgy megyek tovább.

Az épület ajtajai szélesre vannak tárva. A kör alakú üvegház pereme körül növények és fák nőnek vizesárkokban vagy kis tavacskákban. A helyiségben a többtucatnyi ventilátor csak felkavarni tudja a forró levegőt, úgyhogy azonnal izzadni kezdek. Ám erről megfeledkezem, amikor a tömeg ritkulni kezd előttem, és meglátom a helyiség többi részét is.

Középen hatalmas fa magasodik. Ágai az üvegház legnagyobb részét elérik, gyökerei fel-feltörnek a földből, kérge sűrű hálót alkot. A gyökerek között nem földet látok, hanem vizet és fém tartórudakat, amelyek rögzítik őket. Nem kellene meglepődnöm – a Barátságosak egész életüket ilyen és ehhez hasonló mezőgazdasági vívmányoknak szentelik, amelyekhez a Műveltektől kapott technológiát használják fel.

Az egyik gyökérkötegen Johanna Reyes áll. Haja előrehull, eltakarva arcának sebhelyes felét. A csoporttörténelemből tudom, hogy a Barátságosak nem ismernek el hivatalos vezetőt – minden kérdésben szavaznak, s az eredmény rendszerint egyöntetű. Olyanok, mintha egyazon elme részei lennének, Johanna pedig a szócsövük.

A Barátságosak a földön ülnek, többségük törökülésben, csoportokba verődve. A látványuk kissé hasonlatos a fa gyökeréhez. Az Önfeláldozók szorosan egymás mellett, sorokban ülnek, néhány méterre balra tőlem. Néhány másodperce pásztázom már a tömeget, mire rádöbbenek, mit keresek: a szüleimet.

Nagyot nyelek, és próbálok megfeledkezni róluk. Tobias megérinti a derekamat, a gyülekezőhely széle felé terel, az Önfeláldozók mögé. Mielőtt leülünk, a fülemhez hajol, és odasúgja:

– Tetszik a frizurád.

Halvány mosolyra futja tőlem. Azután nekitámaszkodom, amikor leülök, a karom összeér az övével.

Johanna mindkét kezét felemeli, és lehajtja a fejét. Csend támad az üvegházban, még mielőtt újra levegőt vennék. Körülöttem Barátságosak ülnek némán, némelyek behunyt szemmel, mások mozgó szájjal, olyan szavakat mondva, amelyeket nem hallok, megint mások egy távoli pontra meredve.

Nehezen telnek a másodpercek. Mire Johanna felemeli a fejét, halálosan kimerülök.

– Sürgős kérdést kell ma megbeszélnünk – mondja –, miszerint: a jelenlegi konfliktus idején hogyan viselkedjünk mi, akik a békét szorgalmazzuk?

A helyiségben tartózkodó valamennyi Barátságos odafordul a mellette ülőhöz, és beszélgetni kezdenek.

– Hogyan tudnak így bármivel is dűlőre jutni? – kérdem, amikor már percek óta folynak a beszélgetések.

– Nem a hatékonyság érdekli őket – feleli Tobias. – Az egyetértés a lényeg. Figyeld csak meg!

Néhány lépésre tőlünk két, sárgába öltözött nő áll fel és csatlakozik három férfihoz. Egy fiatalember úgy helyezkedik, hogy a kis köre kibővüljön a mellette álló csoportosulással. A helyiségben mindenütt egyre nőnek és terjeszkednek a kisebb csoportok, s egyre kevesebb hang tölti ki a teret, egészen addig, hogy már csak hármat vagy négyet hallani. Mindössze foszlányokban jut el hozzám, amit mondanak:

– Béke… Bátrak… Műveltek… menedékház… beavatkozás…

– Ez teljesen bizarr! – jegyzem meg.

– Szerintem csodálatos – mondja Tobias.

Hitetlenkedve nézek rá

– Mi az? – kérdi, és elneveti magát. – Egyenlő részt vállalnak a kormányzásból, így mindenki egyformán felelősnek érzi magát. Ezért nem lesznek közömbösek, sőt ezért lesznek szívélyesek. Szerintem ez csodálatos.

– Szerintem pedig tarthatatlan – mondom. – Persze, a Barátságosak esetében működik. De mi történik, ha nem akar mindenki bendzsót pengetni és növényeket termeszteni? Mi van, ha valaki valami borzalmas dolgot követ el, és puszta beszélgetéssel nem oldódik meg a probléma?

Tobias megvonja a vállát.

– Gondolom, hamarosan kiderül.

Végül mindegyik nagy csoportból feláll egy-egy ember, és elindul Johanna felé, gondosan átlépve a nagy fa gyökereit. Arra számítok, hogy hozzánk, a többiekhez címezik majd a mondanivalójukat, de ehelyett újabb kört alkotnak Johannával és a többi szóvivővel, és halk beszélgetésbe fognak. Kezdem úgy érezni, hogy sohasem fogom megtudni, miről társalognak.

– Nem fogják hagyni, hogy ne fogadjuk el a döntésüket, ugye? – szólalok meg.

– Aligha – feleli Tobias.

Nekünk befellegzett.

Amikor mindenki elmondta a magáét, ismét leülnek, egyedül hagyva Johannát a helyiség közepén. Felénk fordul, és összekulcsolja a kezeit maga előtt. Hová megyünk majd, ha azt mondják, nem maradhatunk itt? Vissza a városba, ahol semmi sem biztonságos?

– A csoportunk emberemlékezet óta szoros kapcsolatban áll a Műveltekkel. Szükségünk van egymásra a túléléshez, és mindig is együttműködtünk – kezdi Johanna. – Ugyanakkor az Önfeláldozókkal is stabil kapcsolatot ápoltunk, és nem hisszük, hogy helyes lenne visszavonni az olyan régen kinyújtott segítő kezet.

Mézédes a hangja, és a mozgása is a mézére emlékeztet: lassú és kimért. A kézfejemmel letörlöm az izzadságot a homlokomról.

– Úgy érezzük: csakis úgy őrizhetjük meg a jó kapcsolatunkat mindkét csoporttal, ha pártatlanok és kívülállók maradunk – folytatja. – Bármilyen szívesen látunk is benneteket, a jelenlétetek megnehezíti a helyzetünket.

Most következik – gondolom.

– Arra jutottunk, hogy a csoportunk központját menedékháznak tekintjük valamennyi csoport tagjai számára – mondja –, de csak bizonyos feltételek mellett. Az első az, hogy szigorúan tilos bármiféle fegyvert behozni. A második, hogy amennyiben bármilyen súlyosabb konfliktus alakulna ki, legyen az szóbeli vagy fizikai, minden érintett félnek távoznia kell. A harmadik, hogy a fennálló konfliktusról még bizalmasan sem szabad beszélni e központ falain belül. A negyedik, hogy mindenkinek, aki itt marad, hozzá kell járulnia a munkájával a közösség boldogulásához. Minderről a lehető leghamarabb értesíteni fogjuk a Művelteket, az Őszintéket és a Bátrakat.

Tekintete ekkor Tobiasra és rám téved, és ott is marad.

– Tehát csak abban az esetben látunk szívesen benneteket, ha be tudjátok tartani a szabályainkat – mondja. – Ez a döntésünk.

A fegyverre gondolok, amelyet a matrac alá rejtettem, meg a feszültségre közöttem és Peter között, no meg Tobias és Marcus között, és kiszárad a szám. Nem vagyok valami ügyes a konfliktusok elkerülésében.

– Nem fogunk sokáig itt maradni – súgom oda Tobiasnak.

Ő egy pillanattal ezelőtt még halványan mosolygott. Most lefelé görbül a szája.

– Nem bizony.

HARMADIK FEJEZET

Akkor este visszamegyek a szobámba, és benyúlok a matrac alá, hogy megnézzem, ott van-e még a fegyver. Ujjaimmal megsimogatom a ravaszt. A torkom összeszorul, mintha allergiás rohamom lenne. Kihúzom a kezem, és letérdelek az ágy szélére. Nagyokat nyeldekelve lélegzem, míg el nem múlik ez az érzés.

Mi ütött beléd? Megrázom a fejemet. Rázd gatyába magad!

Pontosan úgy érzem, mintha össze kellene húznom a részeimet és beleráznom egy gatyába. Fojtogató érzés, de most már legalább erősnek érzem magam.

Valami mozgást látok a szemem sarkából. Kinézek az almáskertre néző ablakon. Johanna Reyest és Marcus Eatont látom egymás mellett sétálni. Megállnak a konyhakertben, hogy letépjenek néhány mentalevelet. Távozom a szobámból, még mielőtt pontosan tudnám, miért akarom követni őket.

Átfutok az épületen, nehogy szem elől tévesszem őket. Amikor odakint vagyok, már óvatosabbnak kell lennem. Megkerülöm az üvegházat, s miután látom Johannát és Marcust eltűnni az egyik fasorban, belopakodom a szomszédos sorba, bízva abban, hogy ha valamelyikük hátranéz, az ágak eltakarnak majd.

– …igazából a támadás időpontját illetően tanácstalanok vagyunk – mondja Johanna. – Arról volna szó, hogy Jeanine elkészült a tervezéssel, és lépett, vagy történt valami, ami kiváltotta?

Egy fatörzs kettéágazásában látom Marcus arcát. Összeszorítja a száját, és hümmög.

– Szerintem sohasem fogjuk megtudni – vonja fel az ép szemöldökét Johanna. – Vagy mégis?

– Nem, aligha.

Johanna az egyik kezét Marcus karjára teszi, és felé fordul. Megdermedek, egy pillanatig attól tartok, hogy észre fog venni, de csak Marcust nézi. Leguggolok, és így araszolok az egyik fa felé, hogy elbújhassak a törzse mögött. A kérge horzsolja a hátamat, de nem mozdulok.

– De te tudod – állapítja meg Johanna. – Te tudod, miért akkor támadott, amikor. Lehet, hogy már nem tartozom az Őszinték közé, de azt most is felismerem, ha valaki megpróbálja eltitkolni előlem az igazságot.

– A kíváncsiskodás öncélú szokás, Johanna – mondja Marcus.

Johanna helyében ingerülten válaszolnék erre a megjegyzésre, de ő kedvesen felel:

– A csoportom számít a segítségemre, és ha ilyen fontos információ birtokában vagy, nekem is tudnom kell róla, hogy megoszthassam velük. Ezt biztosan megérted, Marcus.

– Jó oka van annak, hogy nem tudsz mindenről, amiről én tudok. Az Önfeláldozók jó ideje birtokolnak egy bizonyos kényes információt – feleli Marcus. – Jeanine azért támadott meg bennünket, hogy megszerezhesse. És ha nem vagyok elég óvatos, meg fogja semmisíteni. Éppen ezért ennyit mondhatok neked.

– De biztosan…

– Nem – szakítja félbe Marcus. – Ez az információ sokkal fontosabb, mint azt el tudnád képzelni. A város vezetőinek többsége az életét kockáztatta azért, hogy megvédje Jeanine-től, és belehaltak. Én pedig nem fogom most pusztán a te önző kíváncsiságod kedvéért kockára tenni.

Johanna néhány másodpercig hallgat. Mostanra olyan sötét lett, hogy a saját kezemet is alig látom. A levegő föld- és almaszagú. Igyekszem nesztelenül magamba szívni.

– Sajnálom – mondja Johanna. – Biztosan elkövettem valamit, amivel kiérdemeltem, hogy méltatlannak tarts rá.

– Amikor legutóbb elárultam ezt az információt egy csoport képviselőjének, az összes barátomat meggyilkolták – feleli Marcus. – Én már senkiben sem bízom.

Önkéntelenül előrehajolok, hogy lássam őket a fa törzse mellett. Marcus és Johanna is túlságosan a gondolataikba merültek ahhoz, hogy felfigyeljenek a mozgásra. Közel vannak egymáshoz, de nem érnek össze. Sohasem láttam még ennyire fáradtnak Marcust és ilyen dühösnek Johannát. Johanna vonásai azonban ellágyulnak, és ismét megérinti Marcus karját – ez alkalommal gyöngéd cirógatásként.

– A békéhez először is bizalomra lesz szükségünk – érvel Johanna –, úgyhogy remélem, meggondolod magad. Ne feledd, én mindig a barátod voltam, Marcus, még akkor is, amikor ezt csak kevesekről mondhattad el.

Odahajol, és arcon csókolja Marcust, majd elindul a gyümölcsöskert vége felé. Marcus néhány másodpercig csak döbbenten áll ott, azután a központ felé veszi az irányt.

Zsong a fejem mindattól, amit az utóbbi fél órában megtudtam. Azt hittem, Jeanine azért támadta meg az Önfeláldozókat, hogy megszerezze a hatalmat, de nem: információt akart tőlük, amelynek csak ők voltak birtokában.

Abbamarad a zsongás, amikor eszembe jut valami más, amit Marcus mondott. A város vezetőinek többsége az életét kockáztatta érte. Vajon az én édesapám is közéjük tartozott?

Ki kell derítenem. Meg kell tudnom, mi lehetett olyan fontos az Önfeláldozóknak, hogy meghaljanak – a Művelteknek pedig, hogy öljenek – érte.

***

Megállok, mielőtt kopogtatnék Tobias ajtaján, és fülelek, hogy mi zajlik odabent.

– Nem, ne így! – mondja Tobias nevetve.

– Hogy érted azt, hogy ne így? Tökéletesen utánoztalak. – A második hang Calebé.

– Nem, nem igaz.

– Akkor mutasd meg még egyszer!

Épp akkor nyitok be az ajtón, amikor a padlón kinyújtott lábbal ülő Tobias egy kenőkést hajít a szemközti fal felé. A markolata kiáll egy nagy darab sajtból, amelyet a fiókos szekrény tetejére tettek. Caleb Tobias mellett álldogál, és hitetlenkedve néz előbb a sajtra, aztán rám.

– Mondd, hogy ő a Bátrak között is csoda! – szólal meg Caleb. – Vagy te is meg tudod csinálni?

Jobban néz ki, mint korábban – már nem vörös a szeme, és látom benne a régi kíváncsiság szikráját, mintha megint érdekelné a világ. Barna haja kócos, az inge félregombolva. A bátyám jóképű a maga nemtörődöm módján, mintha fogalma sem lenne róla, hogyan szokott általában kinézni.

– A jobb kezemmel talán menne – mondom. – De igen, Négyes valóban csodaszámba megy a Bátrak között is. Megkérdezhetem, miért dobáltok késsel sajtra?

Tobias tekintete találkozik az enyémmel, amikor kimondom a Négyes nevet. Caleb nem tudja, hogy Tobias folyamatosan a nevében hordozza a kiválóságát.

– Caleb azért jött át, hogy megbeszéljünk valamit – mondja Tobias, miközben rám néz, a fejét a falnak támasztva. – És közben valahogy eszünkbe jutott a késdobálás.

– Amint az oly gyakran megesik – jegyzem meg. Halvány mosoly ül ki az arcomra.

Tobias nyugodtnak látszik, a fejét hátrahajtja, a karját a térdén támasztotta meg. Az illendőnél néhány másodperccel tovább nézzük egymást. Caleb megköszörüli a torkát.

– Különben is, most már vissza kell mennem a szobámba – mondja, aztán Tobiasról rám pillant, majd vissza. – Épp egy könyvet olvasok a vízszűrő hálózatokról. A srác, akitől kaptam, úgy nézett rám, mintha őrült volnék, csak azért, mert el akarom olvasni. Elvileg szerelési útmutató, de lebilincselően érdekes. – Elhallgat. – Bocsánat. Biztosan ti is őrültnek tartotok.

– Szó sincs róla – mondja Tobias színlelt őszinteséggel. – Lehet, hogy neked is el kellene olvasnod ezt a kézikönyvet, Tris. Olyasminek hangzik, ami megnyerheti a tetszésedet.

– Kölcsönadhatom – ajánlkozik Caleb.

– Talán majd később – mondom. Amikor Caleb becsukja az ajtót maga után, csúnyán nézek Tobiasra.

– Kösz – mondom. – Most telebeszéli majd a fejemet a vízszűrőkről meg a működésükről. Bár gondolom, ez jobban tetszhet, mint amiről egyébként beszélni akarna velem.

– Igazán? És mi lenne az? – vonja fel a szemöldökét Tobias. – Aquapónia?

– Aqua… micsoda?

– Ez az élelmiszer-termelés egyik itteni módszere. Nem akarod tudni.

– Igazad van, nem akarom – felelem. – Mit akart megbeszélni veled?

– Téged – feleli. – Azt hiszem, ez afféle nagytestvéri monológ volt. Tudod, „ne kavarj a húgommal”, meg effélék.

Tobias feláll.

– Mit mondtál neki?

Elindul felém.

– Elmeséltem, hogyan jöttünk össze… így merült fel a késdobálás – feleli –, és megmondtam neki, hogy ez nem csak kavarás a részemről.

Melegség járja át minden porcikámat. Tobias átfogja a csípőmet, és gyöngéden nekinyom az ajtónak. Az ajka rátalál az enyémre.

Már nem emlékszem, miért is jöttem ide tulajdonképpen.

És nem is érdekel.

Az ép karommal átölelem Tobiast, majd magamhoz húzom. Az ujjaim megtalálják a pólója szegélyét, és becsúsznak alá, majd legyezőként szétterülnek a veséje tájékán. Nagyon erősnek érzem őt.

Tobias ismét megcsókol, ez alkalommal határozottabban, s közben megszorítja a derekamat. Olyan közel vagyunk egymáshoz, hogy már nincs különbség az ő lélegzete és az enyém, az ő teste és az én testem között.

Hátrahúzódik, mindössze néhány centiméternyit. Szinte ennyit sem engedek neki.

– Nem ezért jöttél – állapítja meg.

– Nem.

– Hát akkor miért?

– Kit érdekel?

Ujjaimmal a hajába túrok, száját ismét az enyémhez húzom. Nem ellenkezik, de néhány másodperc múlva azt dünnyögi:

– Tris.

– Jól van, jól van – mondom csukott szemmel. Tényleg azért jöttem, hogy valami fontosat mondjak el neki: a beszélgetést, amelyet kihallgattam.

Egymás mellé ülünk Tobias ágyára, és mesélni kezdek, egészen az elejétől. Elmondom, hogy hogyan követtem Marcust és Johannát a gyümölcsöskertbe. Elmondom neki, mit kérdezett Johanna a szimulációs támadásról, hogy mit válaszolt erre Marcus, és milyen vita folyt közöttük ezek után. Közben Tobias arckifejezését figyelem. Nem látom rajta jelét sem döbbenetnek, sem érdeklődésnek. Ehelyett keserűen lebiggyeszti az ajkát, mint mindig, ahányszor kimondom Marcus nevét.

– Nos, mi a véleményed? – kérdezem, amikor befejeztem a mondandómat.

– Az – feleli óvatosan –, hogy Marcus szeretné magát fontosabbnak érezni, mint amilyen.

Nem ezt a választ vártam tőle.

– És akkor? Úgy gondolod, hogy csak a levegőbe beszélt?

– Valószínűleg van olyan információ, amelyről az Önfeláldozók tudják, hogy Jeanine meg akarja szerezni, de azt hiszem, Marcus eltúlozza a jelentőségét. A saját egóját akarja növelni, hogy Johanna azt higgye, van valamije, amit ő szeretne, de nem fogja megadni neki.

– Nem… – ráncolom össze a homlokomat. – Szerintem tévedsz. Nem úgy tűnt, mintha hazudott volna.

– Nem ismered őt olyan jól, mint én. Remekül tud hazudni.

Ebben igaza van – nem ismerem Marcust, olyan jól biztosan nem, mint ő. A megérzésem azonban azt súgja, hogy higgyek Marcusnak, és rendszerint bízom a megérzéseimben.

– Talán igazad van – mondom. – De nem kellene megpróbálnunk kideríteni, hogy mi folyik itt? Már csak a bizonyosság kedvéért is?

– Szerintem ennél fontosabb, hogy megoldjuk a jelenlegi helyzetet – feleli Tobias. – Vissza kell mennünk a városba. Ki kell derítenünk, mi történik ott. Meg kell találnunk a módját, hogy legyőzzük a Művelteket. Ha mindez megoldódott, akkor talán arra is rájövünk majd, miről beszélt Marcus. Rendben?

Bólintok. Jó tervnek hangzik – okos tervnek. Csakhogy nem hiszek neki – nem hiszem, hogy fontosabb továbblépnünk, mint kiderítenünk az igazságot. Amikor rájöttem, hogy Elfajzott vagyok… amikor megtudtam, hogy a Műveltek támadásra készülnek az Önfeláldozók ellen… ezek a felismerések mindent megváltoztattak. Az igazság hajlamos megváltoztatni az ember terveit.

Igen ám, de nehéz rávenni Tobiast, hogy olyasvalamit tegyen meg, amit nem akar, és még ennél is bonyolultabb feladat megindokolni az érzéseimet úgy, hogy az előérzetemtől eltekintve egyetlen érv sem szól mellettük.

Úgyhogy beleegyezem. De a véleményem mit sem változik.

NEGYEDIK FEJEZET

– A biotechnológia jó ideje létezik már, de nem mindig volt igazán hatékony – jelenti ki Caleb. Rágcsálni kezdi a pirítós kenyér héját – először a közepét kebelezte be, ahogy gyermekkorunkban is szokta.

Szemben ül velem az önkiszolgáló étteremben, az ablakokhoz legközelebbi asztalnál, amelynek szegélyébe egymásba kapcsolódó, szívmotívummal összekötött „D” és „T” betűk vannak faragva. Olyan kicsik, hogy alig vettem észre őket. Végighúzom rajtuk az ujjaimat, amíg Caleb beszél.

– Csakhogy a Műveltek tudósai nemrégiben előállítottak egy magas hatásfokú ásványi oldatot, amely jobb a növények számára, mint a föld – mondja. – Ez egy korábbi változata volt annak a sebkenőcsnek, amit a válladra kaptál. Meggyorsítja az új sejtek növekedését.

Tágra nyílik a szeme az új információtól. Nem mindegyik Művelt olyan hataloméhes és lelkiismeretlen, mint a vezetőjük, Jeanine Matthews. Akadnak közöttük olyanok is, mint Caleb, akik képesek mindent csodálattal szemlélni, és nem nyughatnak, míg rá nem jönnek, hogy mi hogyan működik.

Az államat a kezembe támasztom, és halványan rámosolygok. Jókedvűnek tűnik ma reggel. Örülök, hogy talált valamit, ami elvonja a figyelmét a szomorúságáról.

– Ezek szerint a Műveltek együttműködnek a Barátságosakkal? – kérdezem.

– Szorosabban, mint bármelyik másik csoporttal – feleli. – Nem emlékszel rá a történelemkönyvünkből? Azokban „létfontosságú csoportok”-nak nevezték őket, mert nélkülük nem lennénk képesek fennmaradni. A Műveltek egyes szövegeiben „kiegészítő csoport”-ként szerepelnek, és a Művelteknek mint csoportnak az az egyik feladata, hogy mindkettővé váljanak – létfontosságúvá és kiegészítővé is.

Nem örülök annak, hogy a társadalmunknak ilyen nagy szüksége van a Műveltekre ahhoz, hogy működni tudjon. Csakhogy valóban létfontosságúak – nélkülük nem lenne hatékony sem a mezőgazdaság, sem a gyógyászat, és nem létezne műszaki fejlődés sem.

Beleharapok az almámba.

– Nem kéred a pirítósodat? – kérdezi.

– Furcsa íze van a kenyérnek – felelem. – Megeheted, ha kéred.

– Csodálom az itteniek életmódját – mondja, miközben elveszi a pirítóst a tányéromról. – Teljesen önellátóak. Saját energia- és élelmiszerforrásaik, vízszivattyúik és vízszűrőik vannak… Függetlenek.

– Függetlenek – ismétlem – és be nem avatkozók. Jó lehet.

És jó is, már amennyire ezt tudhatom. Az asztalunk melletti nagy ablakokon olyan sok napfény árad be, hogy úgy érzem, mintha odakint üldögélnék. A többi asztal mellett Barátságosak csoportosulnak, napbarnított bőrükön élénk színű a ruhájuk. Rajtam fakónak hat a sárga.

– Úgy veszem észre, hogy nem rendelkezel a Barátságosak csoportjának a tulajdonságaival – jegyzi meg vigyorogva.

– Hát nem.

A néhány székkel odébb ülő Barátságosakból kirobban a nevetés. Egyetlen pillantást sem vetettek még ránk azóta, hogy leültünk ide.

– Csendesebben, rendben? Ez nem olyasmi, amit reklámozni szeretnék.

– Sajnálom – mondja, és áthajol az asztal fölött, hogy halkabban folytathassa. – Szóval melyikek voltak azok?

Érzem, hogy feszültté válok, és kiegyenesedek.

– Miért akarod tudni?

– Tris – feleli. – A bátyád vagyok. Nekem bármit elmondhatsz.

Zöld szeme meg sem rebben. A Műveltek csoportjának tagjaként viselt felesleges szemüvegét elhagyta, most az Önfeláldozók szürke ingét hordja, a haját – szintén rájuk jellemzően – rövidre vágatta. Ugyanúgy néz ki, mint néhány hónappal ezelőtt, amikor még egy fedél alatt laktunk, s mindketten azt fontolgattuk, hogy elhagyjuk a csoportunkat, de nem voltunk elég bátrak ahhoz, hogy ezt elmondjuk egymásnak. Olyan hiba volt részemről, hogy nem bíztam benne eléggé, amit nem akarok még egyszer elkövetni.

– Önfeláldozók, Bátrak – felem. – És Műveltek.

– Három csoport? – vonja fel a szemöldökét.

– Igen. Miért?

– Csak soknak tűnik – mondja. – A Műveltek beavatásán mindannyiunknak választania kellett kutatási témát, és én az alkalmassági vizsgák szimulációja mellett döntöttem, úgyhogy sokat tudok a felépítésükről. Nagyon nehéz kétféle minősítést is szerezni, mert maga a program ezt nem teszi lehetővé. De hogy valakinek háromféle eredménye legyen… Nem is értem, hogyan történhetett.

– Nos, a vizsgáztatónak módosítania kellett a tesztet – mondom neki. – Ő erőltette a buszos helyzetet, hogy kizárhassa a Művelt minősítést, csakhogy végül azt sem sikerült kizárni.

Caleb az öklére támasztja az állát.

– Átírta a programot – állapítja meg. – Nem értem, honnan tudhatta az a vizsgáztató, hogyan kell ezt csinálni. Erre nem tanítják meg őket.

Összeráncolom a homlokomat. Tori tetoválóművész, és önkéntesként vállalta a vizsgáztatást. Honnan tudhatta, hogyan lehet módosítani az alkalmassági vizsga programját? Ha ért is a számítógéphez, ez csak hobbi lehet a számára, ami szerintem nem elég ahhoz, hogy belebabrálhasson a Műveltek szimulációjába.

És akkor eszembe jut valami a Torival folytatott egyik beszélgetésből. A bátyám és én is a Műveltektől kerültünk át.

– Korábban ő is a Műveltekhez tartozott – mondom. – Csoportot váltott. Talán ezért.

– Talán – mondja Caleb, és az arcán dobol az ujjaival, balról jobbra haladva. A reggelink ott van közöttünk. Szinte megfeledkeztünk róla. – Mit jelenthet ez az agyad vagy a tested felépítését illetően?

Felnevetek.

– Nem tudom. Csak annyit tudok, hogy mindig tudatomnál vagyok a szimulációk közben, és néha sikerül tudatosan kivonnom magamat a hatásuk alól. És olyan is van, hogy nem hatnak rám. Ahogyan a támadásszimuláció sem működött.

– Hogyan vonod ki magad belőle? Mit csinálsz olyankor?

– Én… – Megpróbálom felidézni. Úgy érzem, mintha rég vettem volna részt szimulációban, pedig csak néhány hét telt el azóta. – Ezt nehéz megmondani, mert a Bátrak szimulációi elvileg véget érnek, amint nyugvópontra jutunk. Ám az egyik alkalommal… amikor Tobias rájött, hogy ki vagyok… olyasmit tettem, ami képtelenség. Összetörtem egy üveget, pedig csak rátettem a kezemet.

Caleb elréved, mintha egy távoli pontra nézne. Vele semmi ehhez hasonló nem történt az alkalmassági vizsga szimulációja során. Tudom, hogy így van. Lehet, hogy most azon tűnődik, milyen érzés lehetett, vagy hogyan lehetséges ez.

Átforrósodik az arcom. Caleb úgy elemzi az agyamat, mintha egy számítógép vagy más gépezet lenne.

– Hé… – szólok rá. – Térj vissza a Földre!

– Bocsáss meg! – mondja, és ismét rám figyel. – Csak olyan…

– Lenyűgöző. Igen, tudom. Ha valamit lenyűgözően érdekesnek találsz, mindig úgy nézel ki, mint akiből elszállt az élet.

Elneveti magát.

– Beszélgethetnénk valami másról? – kérdezem. – Lehet, hogy nincsenek Művelt vagy Bátor árulók itt a közelünkben, de akkor is fura nyilvános helyen beszélni ilyesmiről.

– Rendben.

Mielőtt folytathatná, kinyílik az étterem ajtaja. Egy csapat Önfeláldozó érkezik. Hozzám hasonlóan a Barátságosak ruháit viselik, de éppen úgy, mint az én esetemben, náluk is egyértelmű, hogy melyik csoporthoz tartoznak. Hallgatagok, de nem komorak – mosolyognak a Barátságosakra, akik mellett elhaladnak, és biccentenek feléjük. Néhányan közülük megállnak, hogy váltsanak velük pár udvarias szót.

Susan halvány mosollyal ül le Caleb mellé. A haja, amelyet szokásához híven hátrafogva, kis kontyban visel, aranyszőkén ragyog. Caleb és ő valamivel közelebb ülnek egymáshoz, mint a barátok szoktak, de nem érnek egymáshoz. Susan biccentéssel üdvözöl engem.

– Bocsássatok meg! – szabadkozik. – Megzavartam valamit?

– Semmit – feleli Caleb. – Hogy vagy?

Épp távoznék az étkezőből, hogy ne kelljen részt vennem egy tapintatos és udvarias Önfeláldozó-beszélgetésben, amikor megérkezik Tobias. Fáradtnak látszik. A Barátságosakkal kötött megállapodásunk értelmében ma délelőtt a konyhán dolgozott. Én holnap a mosodába megyek.

– Mi történt? – kérdezem, amikor leül mellém.

– A Barátságosak hiába lelkes konfliktuskezelők, ha közben megfeledkeznek arról, hogy a beavatkozás többnyire még több ellentéthez vezet – feleli Tobias. – Ha még sokáig itt maradunk, biztosan behúzok egyet valakinek, és az bizony csúnya lesz.

Caleb és Susan felhúzott szemöldökük alól néznek rá. A szomszédos asztalnál ülő Barátságosak közül néhányan abbahagyják a beszélgetést, és bennünket figyelnek.

– Jól hallottátok – szól oda nekik Tobias, mire mindannyian elfordítják a tekintetüket.

– Nos? – szólalok meg, a szám elé tartva a kezem, hogy eltakarjam a mosolyomat. – Mi történt?

– Majd később elmesélem – feleli.

Biztosan Marcushoz van köze. Tobiasnak nem tetszik, hogy az Önfeláldozók kételkedve néznek rá, amikor Marcus kegyetlenségéről beszél, és Susan épp szemben ül vele. Összekulcsolom a kezemet az ölemben.

Az Önfeláldozók leülnek az asztalunkhoz, de nem közvetlenül mellénk, hanem tisztes távolságra tőlünk, két székkel odébb, bár többségük még mindig biccent nekünk. Mindannyian a családom barátai, szomszédai és munkatársai voltak. A jelenlétük régebben arra késztetett volna, hogy maradjak csendben és húzódjak vissza. Most viszont láttukra megemelem a hangomat, hogy a lehető legjobban elhatárolódjak a régi énemtől és a hozzá társuló fájdalomtól.

Tobias teljesen mozdulatlanná válik, amikor egy kéz a jobb vállamra hullik, amitől fájdalom nyilall belé. Összeszorítom a fogaimat, hogy fel ne nyögjek.

– Meglőtték azt a vállát – jegyzi meg Tobias anélkül, hogy ránézne a mögöttem álló férfira.

– Elnézést kérek – mondja Marcus, felemelve a kezét. Leül a balomra. – Üdv.

– Mit keresel itt? – kérdezem.

– Beatrice – szólal meg Susan halkan. – Semmi szükség arra…

– Susan, légy szíves! – szól rá Caleb csöndesen. Susan összeszorítja a száját, és máshová néz.

A homlokomat ráncolva nézek Marcusra.

– Kérdeztem tőled valamit.

– Meg szeretnék beszélni veled valamit – mondja Marcus. Az arca nyugodt, ő maga azonban indulatos – erről árulkodik a hangjában vibráló feszültség. – A többi Önfeláldozóval már megbeszéltem, és arra jutottunk, hogy nem maradhatunk itt. Úgy érezzük, ez önzés lenne tőlünk, amikor a csoportunk megmaradt tagjai a kerítésen belül tartózkodnak, miközben elkerülhetetlen egy újabb konfliktus a városban. Arra szeretnénk kérni benneteket, hogy kísérjetek el minket.

Erre nem számítottam. Miért akarhat Marcus visszatérni a városba? Valóban csak az Önfeláldozók döntése ez, vagy Marcus tervez tenni ott valamit – olyasmit, aminek köze van az Önfeláldozók birtokában lévő információhoz, bármi legyen is az?

Néhány másodpercig őt bámulom, majd Tobiasra nézek, aki egy kissé nyugodtabbnak látszik, de továbbra is az asztalra szegezi a tekintetét. Nem tudom, miért viselkedik így az apja jelenlétében. Senki, még Jeanine sem késztetheti Tobiast meghátrálásra.

– Te mit gondolsz? – fordulok hozzá.

– Azt, hogy holnapután távozunk innen – feleli.

– Rendben van. Köszönöm – mondja Marcus. Feláll, és az asztal másik végén csatlakozik a többi Önfeláldozóhoz.

Közelebb csúszok Tobiashoz. Nem tudom, hogyan csillapíthatnám le anélkül, hogy tovább rontanék a helyzeten. A bal kezemmel felveszem az almámat, a jobbommal megfogom Tobias kezét az asztal alatt.

De a szememet képtelen vagyok levenni Marcusról. Szeretnék többet tudni arról, amit Johannának mondott. És van, hogy az embernek tennie kell érte, ha meg akarja ismerni az igazságot.

ÖTÖDIK FEJEZET

Reggeli után azt mondom Tobiasnak, hogy sétálni megyek, de valójában Marcust követem. Arra számítok, hogy a vendégek hálótermébe megy, de ehelyett átvág az étkezde mögötti mezőn, és belép a vízszűrő épületébe. Tanácstalanul megállok a legalsó lépcsőfokon. Valóban ezt akarom tenni?

Felmegyek a lépcsőn, és belépek az ajtón, amelyet Marcus az imént csukott be maga után.

Az épület kicsi – egyetlen helyiségből áll, amelyben néhány hatalmas gép van. Amennyire meg tudom állapítani, ezek közül egyesekbe a szennyvíz érkezik a központ többi részéből, némelyik tisztítja, a többi vizsgálja a vizet, az utolsó pedig visszaszivattyúzza a tiszta ivóvizet a központba. A csatornahálózat – egyetlen cső kivételével – a föld alatt húzódik, az az egy pedig – a földfelszínen végigfutva – a kerítés közelében álló erőműbe juttatja a vizet. Az erőmű látja el az egész várost szél-, víz- és napenergiával.

Marcus ott áll a vízszűrő berendezések mellett. Itt átlátszók a csövek. Látom, hogy az egyikben barnás színű víz folyik, eltűnik a gépben, majd megtisztulva távozik belőle. Mindketten a víztisztítás folyamatát figyeljük. Azon tűnődöm, vajon ő is arra gondol-e, amire én: hogy milyen szép lenne, ha kiszűrnék a mocskot az életünkből, mi pedig megtisztulva kerülnénk vissza a világba. De van olyan mocsok, ami nem tűnik el.

Marcus tarkójára szegezem a tekintetemet. Most kell megtennem.

Most.

– Hallottalak a minap – szólalok meg.

Marcus felém fordítja a fejét.

– Miben sántikálsz, Beatrice?

– Téged követtelek – felelem, a karomat összefonva a mellkasomon. – Hallottam, amikor Johannával arról beszéltetek, hogy miért támadta meg Jeanine az Önfeláldozókat.

– A Bátrak tanítottak arra, hogy meg szabad sérteni valaki privát szféráját, vagy magadtól döntöttél így?

– Kíváncsi a természetem. És ne beszélj mellé!

Marcus összeráncolja a homlokát, főleg a két szemöldöke között, de a szája körül is mély barázdák húzódnak. Úgy néz ki, mintha élete java részében mindig is elégedetlen lett volna valamivel. Fiatalabb korában jóképű lehetett – talán még most is az a vele egykorú nők, például Johanna szemében –, de én csak a Tobias félelemszimulációjából ismerős, feneketlen, fekete szemét látom, ha ránézek.

– Ha hallottad, miről beszéltem Johannával, akkor azt is tudod, hogy még neki sem árultam el semmit. Akkor meg miből gondolod, hogy veled megosztom, amit tudok?

Elsőre nem tudok mit válaszolni. Azután eszembe jut valami.

– Az édesapám – szólalok meg. – Az édesapám halott. – Ezt most mondom ki először azóta, hogy Tobiasnak a vonaton elárultam, hogy meghaltak a szüleim. A „meghaltak” csupán egy tény volt számomra akkor, érzelmektől mentes. A „halott” azonban olyan, mint egy kalapácsütés a mellkasomra: a hangsor keveredik az itt hallható, bugyborékoló és pezsgő zajokkal. Felébred a gyász démona, belemar a szemembe és a torkomba.

Erőlködöm, hogy folytatni tudjam.

– Meglehet, hogy nem azért az információért halt meg, amiről beszéltél – mondom. – De tudni akarom, hogy ez olyasmi-e, amiért kockára tehette az életét.

Marcus szája megrándul.

– Igen – feleli. – Olyasmi.

Könnybe lábad a szemem. Elpislogom a könnyeket.

– Nos – szólalok meg, szinte fuldokolva –, akkor mi volt az? Valami, amit védeni próbáltatok? Vagy ellopni? Vagy mi?

– Ezt… – Marcus megrázza a fejét. – Ezt nem fogom elárulni neked.

Egy lépést teszek felé.

– De vissza akarod szerezni. És Jeanine-nél megvan.

Marcus jól hazudik – vagy legalábbis ügyesen titkolózik. Nem reagál. Bárcsak képes lennék úgy látni, ahogy Johanna vagy ahogy az Őszinték látnak – szeretnék olvasni az arckifejezéséből. Lehet, hogy már kis híján elárulta az igazságot. Ha elég kitartó vagyok, talán megtörik.

– Segíthetnék neked – ajánlkozom.

Marcus mosolyra húzza a felső ajkát.

– Fogalmad sincs róla, hogy ez milyen nevetségesen hangzik – köpi felém a szavakat. – Lehet, kislány, hogy a támadás-szimulációnak sikerült véget vetned, de ezt csak a szerencsédnek köszönheted, nem a képességeidnek. Belehalnék a döbbenetbe, ha a jövőben sikerülne még egyszer bármi hasznosat tenned.

Ez az a Marcus, akit Tobias ismer. Az az ember, aki pontosan tudja, hová kell ütnie ahhoz, hogy a legnagyobb fájdalmat okozza.

Az egész testem remeg a dühtől.

– Tobiasnak igaza van veled kapcsolatban – szólalok meg. – Nem vagy több, mint egy hazug és pökhendi szemétláda.

– Ezt ő mondta, ugye? – kérdezi Marcus, szemöldökét felvonva.

– Nem – felelem. – Még annyi szót sem veszteget rád, hogy ilyesmit mondjon rólad. Magamtól jöttem rá. – Összeszorítom a fogamat. – Tudod, jóformán egy senki vagy a számára. És ahogy telik az idő, még ennél is kevesebb leszel.

Marcus nem válaszol. Ismét a víztisztító berendezés felé fordul. Ott állok diadalmasan még egy ideig, az áramló víz zaja összeolvad a fülemben doboló szívverésemmel. Aztán távozom az épületből, és már a mező felénél járok, mire rájövök, hogy nem én győztem, hanem Marcus. Bármi legyen is az igazság, azt máshonnan kell megtudnom, mert tőle nem kérdezem meg még egyszer.

***

Aznap éjjel azt álmodom, hogy egy mezőn vagyok, és a földön csoportosuló varjakkal találkozom. Miután sikerül néhányat elzavarnom közülük, rádöbbenek, hogy egy férfin gubbasztanak: a ruháját csipkedik, amely – az Önfeláldozók viseletének megfelelően – szürke színű. Minden előjel nélkül felröppennek róla, és akkor látom, hogy Will az.

És akkor felébredek.

Az arcomat a párnába fúrom, és a neve helyett zokogás tör elő belőlem, ami a matrachoz csapja a testemet. Ismét érzem a fájdalom démonát, ott vonaglik az űrben, ahol korábban a szívem és a gyomrom volt.

Zihálok, mindkét tenyeremet a mellkasomra szorítom. És akkor a démon a karmaival átfogja a torkomat, és elszorítja a légutaimat. Tekergőzöm, a fejemet a térdeim közé hajtom, és addig lélegzek, amíg megszabadulok a fojtogató érzéstől.

Reszketek, pedig langyos a levegő. Felkelek az ágyból, és végigosonok a folyosón Tobias szobájához. Meztelen lábfejem szinte világít a sötétben. Az ajtó megnyikordul, amikor kinyitom, elég hangosan ahhoz, hogy felébressze Tobiast. Egy pillanatig szótlanul néz rám.

– Bújj be! – mondja, az alvástól még nehézkesen. Összehúzódik az ágyban, hogy helyet csináljon nekem.

Ezt át kellett volna gondolnom. Egy hosszú pólóban alszom, amelyet az egyik Barátságostól kaptam kölcsön. Éppen csak eltakarja a fenekemet. És eszembe se jutott rövidnadrágot húzni, mielőtt elindultam. Tobias végigméri meztelen lábamat. Átforrósodik az arcom. Lefekszem, szembefordulva vele.

– Rosszat álmodtál? – kérdezi.

Bólintok.

– Mi történt?

Megrázom a fejemet. Nem mondhatom el neki, hogy Willről vannak rémálmaim, mert akkor azt is el kellene magyaráznom, hogy miért. Vajon mit gondolna rólam, ha tudná, mit tettem? Hogyan nézne rám akkor?

Az egyik kezét az arcomon pihenteti, a hüvelykujjával szórakozottan körözget az arccsontom fölött.

– Azt tudod, hogy kettőnk között minden rendben van? – mondja. – Közted és köztem… Oké?

Fáj a mellkasom, és bólintok.

– Semmi más nincs rendben – a suttogása megcsiklandozza az arcomat –, de mi igen.

– Tobias – szólalok meg. De bármit is akartam mondani, eltűnt a fejemben. A számat Tobiaséra tapasztom, mert tudom, ha megcsókolom, minden egyébről megfeledkezem.

Viszonozza a csókomat. A keze elindul az arcomon, majd végigsiklik az oldalamon, belesimul a derekam hajlatába, rátapad a csípőmre, és továbbhalad meztelen lábamra. Beleborzongok. Még jobban hozzásimulok, átölelem a lábammal. A fejem zsong az idegességtől, de a testem többi része, úgy tűnik, pontosan tudja, mit csinál, mert minden porcikám ugyanarra a ritmusra lüktet, és egyet akar: elmenekülni önmagától, és Tobias részévé válni.

A szája elmozdul az enyémen, a keze becsúszik a pólóm szegélye alá, és nem állítom meg, bár tudom, hogy meg kellene. Ehelyett halk sóhajtás hagyja el a számat, az arcom zavaromban átforrósodik. Vagy meg sem hallotta, vagy csak nem törődik vele, mert a tenyerét a derekamra csúsztatva közelebb húz magához. Ujjai lassan araszolnak felfelé a hátamon, a gerincem mentén. A pólóm felfelé csúszik a testemen, és nem húzom le, még akkor sem, amikor a hasamat megcsapja a hideg levegő.

Tobias megcsókolja a nyakamat. A vállába kapaszkodom, hogy megtartsam magam, az ingét összemarkolom. A keze megérkezik a lapockámhoz, majd a nyakam köré simul. A pólóm megtekeredik a karja körül, a csókjaink egyre mélyebbre hatolnak. Tudom, hogy mindkét kezem remeg a bennem vibráló idegességtől, ezért még szorosabban markolom a vállát, nehogy észrevegye.

Aztán, amikor az ujjai a vállamon lévő kötéshez érnek, fájdalom nyilall belém. Nem fáj nagyon, de visszaránt a valóságba. Nem lehetek együtt vele úgy, ha a vágyamat az is táplálja, hogy eltereljem a figyelmemet a bánatról.

Hátradőlök, majd óvatosan visszahúzom a pólóm szegélyét, hogy ismét takarjon. Egy pillanatig csak fekszünk ott, ziháló lélegzetvételünk keveredik a másikéval. Nem szeretnék sírni – erre nem alkalmas az időpont, úgyhogy muszáj abbahagynom –, de nem tudok szabadulni a szemembe szökő könnyektől, hiába pislogok egyre-másra.

– Sajnálom – mondom.

Szinte szigorúan szól rám:

– Ne mentegetőzz!

Letörli a könnyeket az arcomról.

Tudom, hogy madárszerű vagyok – olyan kicsinek és könnyűnek születtem, mintha bármikor szárnyra kaphatnék, a derekam egyenes és törékeny. Ám amikor Tobias úgy ér hozzám, mintha képtelen lenne levenni rólam a kezét, akkor nem is szeretnék másmilyen lenni.

– Nem akartam ilyen lehetetlen lenni – mondom megbicsakló hangon. – Csak úgy érzem… – megrázom a fejem.

– Pocsék az egész – feleli. – Nem számít, hogy a szüleid jobb helyen vannak-e most, akkor sincsenek itt veled, és ez pocsék, Tris. Ennek nem lett volna szabad megtörténnie. Nem lett volna szabad veled megtörténnie. És bárki is mondja neked, hogy ez jól van így, hazudik.

Újabb zokogás rázza meg a testemet. Tobias erre olyan szorosan ölel át, hogy csak nehezen jutok levegőhöz, de nem számít. A méltóságteljes könnyezés helyett most már kétségbeesetten zokogok, a szám nyitva, az arcom eltorzul, s olyan hangok törnek elő a torkomból, mint egy haldokló állatból. Ha ez így megy tovább, teljesen szét fogok esni – és talán jobb is lenne ha összetörnék, darabokra hullnék, és nem kellene semmit elviselnem többé.

Tobias sokáig nem szólal meg, csak amikor már megnyugodtam.

– Aludj! – mondja. – Majd én elűzöm a rossz álmokat, ha eljönnek hozzád.

– Mivel? – kérdezem.

– A puszta kezemmel, természetesen.

Átkarolom a derekát, és mélyet lélegzem a válla mellett. Izzadság, friss levegő és mentol illata árad belőle a kenőcstől, amelyet izomhúzódásra szokott használni. Biztonságot is sugall ez az illat, olyan, mint a napsütötte ösvények a gyümölcsöskertben, vagy a szótlanul elköltött reggelik az étkezőben. És közvetlenül azelőtt, hogy elnyom az álom, szinte megfeledkezem a háború dúlta városunkról és az összes konfliktusról, amely hamarosan megtalál bennünket, hacsak mi nem találjuk meg őket hamarabb.

Az elalvás előtti pillanatokban hallom Tobias suttogását.

– Szeretlek, Tris.

És talán viszonoznám is, de addigra már messze járok.

HATODIK FEJEZET

Reggel villanyborotva zúgására ébredek. Tobias a tükör előtt áll, a fejét félrehajtja, hogy lássa az állát.

– Jó reggelt! – köszönt. – Hogy aludtál?

– Jól – felelem és felkelek. Miközben hátrahajtja a fejét, hogy az állát borotválja, átölelem, és odaszorítom a homlokomat a hátához, oda, ahol a Bátrak tetoválása kikandikál az inge alól.

Leteszi a borotvát, és a kezemre teszi a kezét. Egyikünk sem töri meg a csendet. Hallgatom a légzését, ő pedig szórakozottan simogatja az ujjaimat, megfeledkezve a félbehagyott borotválkozásról.

– Mennem kell, hogy elkészüljek – mondom egy idő múlva. Nem szívesen távozom, de ma a mosodában kell dolgoznom, és nem szeretném, hogy a Barátságosaknak okuk legyen azt mondani rólam, hogy nem teljesítem, amit az általuk felkínált megállapodás értelmében vállaltam.

– Hozok valamit, amit felvehetsz – mondja.

Néhány perccel később mezítlábasan megyek végig a folyosón, abban a pólóban, amelyikben aludtam, és egy rövidnadrágban, amit Tobias kapott kölcsön a Barátságosaktól. Amikor visszatérek a hálószobámba, Peter az ágyam mellett áll.

Ösztönösen kihúzom magam, és a tekintetemmel egy tompa tárgyat keresek.

– Takarodj innen! – mondom olyan határozottan, amennyire csak tőlem telik, de nehezen tudom visszatartani a