A mű eredeti címe

Clytemnestra

Copyright © Costanza Casati, 2023

First published as Clytemnestra in 2023 by Michael Joseph, an imprint of Penguin Books.

Penguin Books is part of the Penguin Random House group of companies.

The moral right of the author has been asserted.

Map of Greece © Look and Learn/Bridgeman Images

Hungarian translation © Fügedi Tímea

© General Press Könyvkiadó, 2023

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

FÜGEDI TÍMEA

ISBN 978 963 452 734 3

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KENYÓ ILDIKÓ

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

A szüleimnek, mindenért

Szereplők

A Tündareósz-ház

Tündareósz: Spárta királya, Gorgophoné fia; az ő felesége:

Léda: Spárta királynéja, Thesztiosz aitóliai király lánya; az ő gyerekeik:

Kasztór és Polüdeukész: ikrek, más néven Tündareidák (Tündareósz fiai), később dioszkuroszok (a római mitológiában),

Klütaimnésztra: spártai királylány, később Mükéné királynéja,

Helené: spártai királylány és Spárta királynéja. Később trójai Helené. A mítosz szerint Léda és Zeusz lánya, mivel az isten hattyú alakjában megerőszakolta a királynét,

Timandra: spártai királylány, később Árkádia királynéja, valamint

Phoibé és Philonoé.

Ikáriosz: Akarnania királya, Tündareósz bátyja, Polükaszté férje; az ő gyermeke:

Pénelopeia: akarnaniai királylány, később Ithaka királynéja.

Hippokoón: Tündareósz és Ikáriosz féltestvére, akit Héraklész megölt.

Aphareusz: Tündareósz és Ikáriosz másik féltestvére; az ő gyermekei:

Idasz és Lünkeusz: messzéniai királyfik.

Phoibé és Hilaeira: messzéniai királylányok, más néven Leukippidák (a Fehér Ló lányai), akiket odaígértek Lünkeusznak és Idasznak, de Kasztór és Polüdeukész „elrabolta” őket.

Az Atreusz-ház

Atreusz: Pelopsz és Hippodameia fia, Mükéné királya. Thüesztész bátyja és Khrüszipposz féltestvére. Az ő családjának a története bontakozik ki a kegyetlenséget és korrupciót bemutató mítoszban. Atreusz gyermekei:

Agamemnón: Mükéné királya, „az emberek ura”, Klütaimnésztra férje, a görög sereg parancsnoka a trójai háborúban; valamint

Menelaosz: Spárta királya, Helené férje.

Thüesztész: Mükéné királya, miután megszabadult a bátyjától, Atreusztól, és elfoglalta a trónt. Három fia született, akiket Atreusz megölt. Miután egy jósdában azt a tanácsot kapta, hogy ha a saját lányának nemz fiút, akkor az a fiú majd megöli Atreuszt, Thüesztész megerőszakolta a lányát, Pelopeiát; a kettejük gyermeke:

Aigiszthosz: a nagybátyjának, Atreusznak a gyilkosa, Agamemnón és Menelaosz unokatestvére, Klütaimnésztra szeretője.

Aeropé: Katreusz krétai király leánya, Atreusz felesége, és a saját sógora, Thüesztész szeretője.

Egyéb szereplők

Thészeusz: görög hős, Helené elrablója, Athén királya.

Peirithoosz: a lapithák királyának a fia és Thészeusz barátja.

Küniszka: a homoioszok egyike.

Khrüszanthé: spártai lány, Timandra szeretője.

Tantalosz: Meiónia királya, Klütaimnésztra első férje.

Kalkhasz: a görög sereg jósa.

León: Klütaimnésztra védelmezője és tanácsadója Mükénében.

Ilene: Klütaimnésztra szolgálója és bizalmasa Mükénében.

Polüdamasz, Kadmosz, Lükomédész: mükénéi vének.

Erebusz: kereskedő.

Kasszandra: trójai királylány, Apollón papnője, Priamosz és Hekabé lánya. A trójai háború után Agamemnón király ágyasa lesz.

Odüsszeusz: Laertésznek, Ithaka királyának a fia, a polütroposz. Pénelopeia férje.

Nagy Aiasz: Telamónnak, Szalamisz királyának a fia, a hős Akhilleusz unokatestvére.

Teukrosz: Aiasz féltestvére.

Kis Aiasz: lokriszi hős.

Nesztór: Pülosz királya.

Philoktétész: Thesszália uralkodójának a fia, híres íjász.

Menesztheusz: Athén királya.

Diomédész: Argosz királya.

Idomeneusz: a krétai király fia.

Ephenor: euboiai hős.

Makhaón: Aszklépiosz fia, a gyógyítás művészetének a mestere.

ELSŐ RÉSZ

A becsvágyó nő számára
nincs béke

A koronás nő számára
nincs szeretet

Ha túlzottan szeret
kéjsóvár

Ha túl erős a hatalma
kíméletlen

Ha bosszúért harcol
őrült

A királyok zseniálisak
hatalmasak
isteniek

A királynék halálosak
szégyentelenek
fertelmesek

1
A zsákmány

Klütaimnésztra lepillant a meredek vízmosásba, de a nyomát sem látja holttesteknek. Megrepedt koponyákat, törött csontokat keres, olyan tetemeket, amelyeket már megrágtak a vadkutyák, és megcsipkedtek a keselyűk, de hiába. Csak néhány rettenthetetlen vadvirág nőtt ki a repedések között, a szirmuk fehérlik a vízmosás feketesége előtt. Klütaimnésztra eltöpreng, hogyan képesek megélni itt, a halál völgyében.

Kislány korában nem nyíltak odalent virágok. Még emlékszik rá, hogy gyerekként az erdőben kuporgott, nézte, ahogy az idősebbek bűnözőket vagy gyenge kisbabákat cipeltek fel az ösvényen, és beledobták őket a szurdokba, amelyet a spártaiak Kaiadasznak hívtak. A szirt aljában a sziklák olyan élesek, mint a frissen öntött bronz, és olyan csúszósak, mint a nyers hal. Klütaimnésztra régen elbújt, és imádkozott azokért a férfiakért, akik lassú, fájdalmas halált halnak odalent. A kisbabákért nem bírt imádkozni: már a gondolattól is nyugtalan lett. Ha közelebb sétált a vízmosás széléhez, érezte, ahogy lágy szél simogatja a bőrét. Az anyja azt mondta neki, hogy a Kaiadasz aljában heverő halott csecsemők beszélnek hozzá a szélben. Csakugyan hallotta a suttogásokat, a szavakat azonban nem értette meg. Így hát hagyta, hogy az elméje elkalandozzon, miközben az ágak és a levelek között átszűrődő napfényt nézte.

Vészes csend telepszik az erdőre. Klütaimnésztra tisztában van vele, hogy követik. Gyorsan leereszkedik a magaslatról, otthagyja a vízmosást, próbál nem felbukni a vadászösvény csúszós kövein. A szél itt hidegebb, az ég sötétebb. Amikor órákkal ezelőtt elhagyta a palotát, éppen felkelt a nap, megmelengette a bőrét, a füvet nedvesnek érezte a talpa alatt. Az anyja már a trónteremben ült, az arca ragyogott a narancsszínű fényben, Klütaimnésztra pedig elsurrant az ajtók előtt, mielőtt megláthatták volna.

A fák között hirtelen mozgás támad, recsegnek a száraz levelek. Klütaimnésztra megcsúszik, és a tenyerét megvágja az egyik éles kő. Amikor felpillant, készen arra, hogy megvédje magát, hatalmas, sötét szempár bámul vissza rá. Csak egy szarvas. Ökölbe szorítja a kezét, aztán megtörli a tunikájában, nehogy meglássák a vérnyomokat azok, akik rá vadásznak.

Hallja, hogy valahol messze fölötte farkasok vonítanak, de rákényszeríti magát, hogy továbbmenjen. A vele egyidős spártai fiúk kiképzéséhez hozzátartozik, hogy másodmagukkal küzdenek farkasok meg párducok ellen. Klütaimnésztra egyszer leborotválta a fejét, mint a fiúk, és velük együtt ment a gümnaszionba, remélve, hogy éppen vadászatra készülődnek. Amikor az anyja erre rájött, két napig nem adott neki enni. „A spártai fiúk kiképzésének a része, hogy addig éheztetik őket, amíg nincs más választásuk, lopniuk kell” – mondta. Klütaimnésztra elviselte a büntetést: tudta, hogy megérdemelte.

A patak egy forráshoz és egy kis vízeséshez vezet. Fölötte egy repedést lát, amely mintha egy barlang bejárata lenne. Elindul felfelé a forrás mellett a mohás köveken. A keze lüktet, megcsúszik a szikla felszínén. Az íját átvetette a hátán, a tőre lazán lóg az övén, a nyele nekinyomódik a combjának.

Amikor felér, megáll, hogy kifújja magát. Letép egy darabot a tunikájából, megmártja a forrás tiszta vizében, és a vérző kezére köti. A tölgyfák koronája beleolvad az egyre sötétedő égboltba, Klütaimnésztra látása pedig már kezd elhomályosulni a fáradtságtól. Tudja, hogy a földön túlzottan könnyű célpont. „Minél feljebb mászol, annál jobb” – szokta mondani az apja.

Felkapaszkodik a legmagasabb fára, aztán lovagló ülésben megpihen az egyik ágon hallgatózni, közben pedig erősen szorítja a tőrét. A hold magasan jár az égen, a körvonalai olyan tiszták és hidegek, mint egy ezüstpajzsé. Az alatta csobogó forrást leszámítva mindenütt néma csend honol.

Megreccsen egy ág, és egy aranyszínű szempár villan fel előtte a sötétben, őt figyeli. Klütaimnésztra meg sem mozdul, a halántékán lüktet az ér. A vele szemközti fán ezüstös alak surran ki az árnyak közül, felvillantja a vaskos szőrmebundáját meg a hegyes fülét. Egy hiúz.

Az állat felugrik, és Klütaimnésztra fáján landol, amitől ő elveszíti az egyensúlyát. Megmarkolja az ágat, de letörik a körme, a tenyere pedig megcsúszik. Lezuhan, a sárban landol. Egy pillanatig semmit sem lát, és alig kap levegőt. Az állat megpróbál ráugrani, de Klütaimnésztra máris az íjához és a nyilaihoz kap. Lő egyet, aztán oldalra gördül. Felsikolt, amikor a hiúz karma a hátába mar.

Az állat háttal áll a barlangba vezető keskeny hasítéknak. A lány és a hiúz egy pillanatig némán bámulja egymást. Aztán Klütaimnésztra olyan gyors mozdulattal, ahogy a kígyó csap le az áldozatára, az ellenfele vállába hajítja a tőrét. A hiúz felüvölt, Klütaimnésztra pedig berohan mellette a barlang sötétjébe. Épp csak befér a hasítékon, útközben lehorzsolja a fejét meg a csípőjét, aztán elbújik a sötétségben, és vár, imádkozik, hogy a barlangnak ne legyen se másik kijárata, se másik látogatója.

A szeme lassan megszokja a félhomályt. Az íja meg a nyilai többsége valahogy épségben maradt, ő pedig most félreteszi őket. Leveszi a véres tunikáját, és a hideg sziklának dönti a hátát. A zihálása vibrál a párás levegőben, mintha maga a barlang lélegezne. Vajon látja most őt Artemisz istennő? Klütaimnésztra örülne neki, habár az apja mindig azt mondja, hogy ne foglalkozzon az istenekkel. Az anyja viszont hisz benne, hogy az erdők rejtik az istenek titkait. A barlangok az ő számára menedéket jelentenek; tudatos lények, akik ismerik az idők során bennük elrejtőző teremtmények gondolatait, és átélték az ő életüket. De talán mégis az apjának van igaza: ez a barlang most olyan üresnek tűnik, mint a szentély éjszaka. Csak az egyre távolodó, sérült hiúz nyöszörgése hallatszik.

Amikor az állat elpusztul, Klütaimnésztra közelebb vonszolja magát a hasítékhoz, és kikukucskál rajta. Nem lát mozgást a sáros földön. Belebújik a tunikájába, az arca megrándul, amikor az anyag beleragad a sebébe, de aztán kimegy a barlangból, a csípője a szikla sima oldalához ér.

A hiúz a forrás mellett fekszik, a vére szétfolyik a narancssárga leveleken, mint a kiömlött bor. Klütaimnésztra közelebb sántikál, és visszaveszi a tőrét. Az állat szeme nyitva van, visszaveri a fénylő hold képét. Meglepetés és talán szomorúság süt belőle. Nem igazán különbözik a halott emberek szemétől. Klütaimnésztra a tegezére köti az állat mancsait, és elindul, remélve, hogy reggelre hazaér.

Az anyja büszke lesz a vadászatára.

2
Az egyik lány győz, a másik veszít

– Lassíts, Klütaimnésztra! Artemisz lelő, ha megint második leszek!

Klütaimnésztra felnevet, a hangja úgy visszhangzik a mezőn, akár a madárdal.

– Dehogy lő le! Anyánk ezt csak azért mondta, hogy gyorsabban szedd a lábad!

Átrohannak az olaj- és fügefák sorai között, a hajukba beleakadnak a levelek, a meztelen talpuk a leesett gyümölcsöket tapossa. Klütaimnésztra gyorsabb. A karját vágások meg kék foltok borítják, a szeméből süt az eltökéltség, hogy ő ér le hamarabb a folyóhoz. Mögötte Helené zihál, a nővérét szólongatja. Valahányszor megcsillan a napfény a haján, olyan fényesen ragyog, mint körülötte az érett gyümölcsök.

Klütaimnésztra kiugrik a ligetből a napégette földre. A talaj égeti a talpát, így átugrándozik az elsárgult fűre. Csak akkor áll meg, amikor odaér a folyóhoz, és meglátja a vízben a saját képmását. Koszos és borzas.

– Várj meg! – kiáltja Helené.

Klütaimnésztra megfordul. A húga megállt a liget szélén, az izzadság lecsorog a tunikáján. Dühösen mered a nővérére.

– Miért kell mindig úgy rohanni? – kérdezi Helené.

Klütaimnésztra elmosolyodik. Lehet, hogy az emberek szerint a spártai Helené úgy néz ki, mint egy istennő, de valójában mindenben a nővérét másolja.

– Mert meleg van – feleli Klütaimnésztra. Ledobja a tunikáját, és beleugrik a folyóba. A hosszú fürtjei hínárként hullámzanak körülötte. A kora reggeli friss szellő kezdi átadni a helyét a nyári forróságnak. Az Eurótasz folyó partja mentén, a száraz puszták és a durva hegyek között, néhány vérvörös szellőrózsa küzd a túlélésért. A parttól nem messze vékony csíknyi termékeny talaj húzódik szerényen az olajfák és a fügefák alatt, mint a fénysugár a felhős égbolton. Helené a part közelében őgyeleg, a víz a combjáig ér. Mindig lassan gyalogol be a vízbe, előbb kézzel bevizezi magát.

– Gyere már! – Klütaimnésztra a húga felé úszik, és átöleli a derekát.

– Hideg! – nyög fel Helené, de azért egyre mélyebbre gázol. Amikor Klütaimnésztra megpróbálja elengedni, Helené belekapaszkodik a meleg testébe, és olyan közel húzza magához, amennyire csak bírja.

– Nem is vagy igazi spártai nő! – jegyzi meg Klütaimnésztra mosolyogva.

– Veled ellentétben. Ha férfi lennél, a görög világ legerősebb harcosai közé tartoznál.

– Így is a görög világ legokosabbjai közé tartozom – feleli Klütaimnésztra vigyorogva.

– Nem lenne szabad így beszélned! – ráncolja a homlokát Helené. – Tudod, mit gondol anya az önteltségről.

– „A büszkeség a bukás hírnöke” – szavalja Klütaimnésztra unottan. – De apa mindig azt mondja magára, hogy ő Spárta legbátrabb harcosa, és még senki sem büntette meg.

– Apa király. Mi viszont nem vagyunk azok, úgyhogy nem szabad feldühítenünk az isteneket – erősködik Helené.

Klütaimnésztra felnevet. Mindig ámulatba ejti őt a húga, aki úgy bolyong a világban, mintha az élet csupa sár és homály lenne.

– Ha te vagy a legszebb nő a görög világban és azon is túl, akkor én lehetek a legokosabb. Nem látom be, miért haragudnának meg érte az istenek… ők úgyis mindig szebbek és okosabbak lesznek.

Helené ezen elgondolkozik. Klütaimnésztra a vízen csillogó napos folt felé úszik a húgával a nyomában. Mindketten a folyamon lebegnek, az arcuk folyton követi a fényt, akár a napraforgó.

Mire elkezdődik az aznapi edzés, odaérnek a gümnaszionba. Besietnek az udvart körbevevő fák árnyékába a tűző nap elől. A homokban máris fiatal lányok gyakorlatoznak, anyaszült meztelenül szaladgálnak körbe a pályán. Itt a homoioszok – Spárta legjobbjainak és legnemesebbjeinek – lányai együtt edzenek a nem előkelők lányaival, és addig abba sem hagyják, amíg családot nem alapítanak. A testüket olaj borítja, a régi sebhelyek a világosabb színükkel kitűnnek a lebarnult bőrükön.

Klütaimnésztra az udvarra lép, Helené szorosan a nyomában követi. A homok égeti a talpát, mintha felforrósított pengéken lépkedne, a levegő pedig sűrű az izzadság szagától. A mester – az apjuk egyik harcosa – átad nekik egy diszkoszt, majd egy dárdát, és kiigazítja a tartásukat, mielőtt újra meg újra eldobják. A nap egyre magasabban jár, a lányok pedig ugranak, futnak, versenyeznek, miközben a végtagjaik sajognak, a torkuk pedig ég a száraz, forró levegőtől.

Végül eljön a tánc ideje. Klütaimnésztra tekintete megakad Helenén, aki rámosolyog: ez a kedvenc pillanata. A dobok máris peregnek, és a lányok táncra perdülnek. A meztelen lábuk dübörög a homokon, lüktet a napfényes levegőben, a hajuk úgy repked, mint megannyi lángnyelv. Klütaimnésztra behunyt szemmel táncol, az erős lába követi a ritmust. Helené mozdulatai tökéletesen megegyeznek a nővéreiével, de összeszedettebbek és kecsesebbek, mintha attól tartana, hogy elveszíti önmagát. A lába könnyű és pontos, a két karja akár a szárnyak, úgy fest, mint aki mindjárt felrepül, és magasra száll az égen, eltávolodik a többiek pillantásától. Ám nem tud felemelkedni, így hát engesztelhetetlenül táncol tovább.

Klütaimnésztra a maga kedvére táncol, Helené viszont másoknak.

A fürdő vize hűvös, az érintése kellemes a bőrön. Csak Helené, Klütaimnésztra és a homoioszok léphetnek be az udvar sarkában álló kis terembe. A többi lány nem elég előkelő származású, vagy nem állíthatja magáról, hogy született spártai, így ők a folyóban mossák le magukról az izzadságot.

Klütaimnésztra a kőfalhoz hajtja a fejét, és nézi, ahogy Helené kiemelkedik a medencéből, az aranyhaja a vállára tapad. Tizenhat évesen változik a testük, az arcuk csontosabb, kevésbé lágy. Klütaimnésztrát megijeszti a látvány, de nem beszél róla. Emlékezteti magát, hogy az anyjuk ilyen idős korában már hozzáment az apjukhoz, és elhagyta a hazáját.

Léda Aitóliából, az északi görög földek sivatagos hegyvidékéről érkezett, amely a vadállatairól, a természetisteneiről és egyéb lényeiről híres. Mint minden leánygyermek az aitóliai királyi családban, Léda is vadász volt, ügyesen bánt a fejszével meg az íjjal, és Rheát, a hegyi istennőt imádta. Tündareósz király beleszeretett a vadsága miatt, és feleségül vette, pedig a görögök primitívnek nevezték az aitóliai törzseket, és azt terjesztették róluk, hogy nyers húst esznek, mint az állatok. Amikor Léda, az erős, hollófekete hajú és olajbarna bőrű nő megszülte Helenét – a világos bőrű lányt mézszínű hajjal –, Spártában mindenki azt hitte, hogy Zeusz volt a szeretője. Az isten köztudomásúlag rajongott a gyönyörű fiatal nőkért, és szívesen öltött mindenféle alakot, hogy megbecstelenítse őket. Európát, a föníciai király lányát bika alakjában rabolta el, a bájos Danaét aranyzáporrá változva érintette meg, Ió papnőt pedig fekete felleg alakjában csábította el.

Lédával is ez történt. Zeusz hattyúnak álcázva felkereste, amikor a fiatalasszony az Eurótasz partján ücsörgött egyedül, a haja olyan fekete és fényes volt, mint a holló tolla, a tekintete szomorúan a távolba révedt. Zeusz belerepült a karjába, és amikor Léda megsimogatta a szárnyát, az isten megerőszakolta. A részletek táplálják a pletykát, így a spártaiak arról beszéltek, hogyan küzdött Léda, amikor Zeusz megragadta, és megsebesítette őt a csőrével, miközben lefogta a szárnyával. Mások máshogyan adták elő: szerintük olyan élvezetes volt az egyesülés, hogy Léda a végére teljesen kipirult és zihált.

„Persze hogy élvezte – hallotta egyszer Klütaimnésztra az egyik fiútól a gümnaszionban. – A királyné más… Az ő népe barbár.” Klütaimnésztra az arcába vágott egy kővel, de az anyjának nem árulta el. Az efféle pletykát a féltékenység táplálta: Léda gyönyörű volt, és a spártaiak nem bíztak meg benne. Ám a gonosz hangokat nehéz figyelmen kívül hagyni, így a végén a király is elhitte, hogy Helené nem az ő gyermeke. Egyáltalán nem látott benne semmit önmagából, mivel a kislány szenvedélyesen rajongott a zenéért meg a táncért, viszont sírva fakadt, ha meglátott egy sérült katonát.

Klütaimnésztra azonban tudja, hogy Helené a testvére. Tudja, hogy habár kislány korában törékenynek és gyengédnek tűnt, az akaratereje pont olyan erős, mint a nővéréé. Gyerekként Helené odaállt mellé, és a testük minden apró porcikáját összehasonlította, amíg nem talált valami hasonlóságot kettejük között, és meg nem nyugodott. Végtére is, szokta mondani Helené, a szempillájuk sűrű, az ujjaik vékonyak, a nyakuk hosszú. Amikor pedig Klütaimnésztra azt felelte, hogy az ő haja sötétebb, olyan fekete, mint a föld, Helené duzzogni kezdett.

– Mindjárt itt lesznek a fiúk.

Klütaimnésztra felpillant. A többi lány már elment, Helené pedig őt bámulja, a fejét úgy hajtja oldalra, mint egy kíváncsi őz. Klütaimnésztra szeretné megkérdezni tőle, hogy őt is megrémiszti-e a jövő, de valahogy nem jönnek ki a száján a szavak, így inkább feláll.

– Akkor menjünk!

Ma este nincsenek férfiak az étkezőcsarnokban. A terem a nők nevetésével és a sült hús illatával telt meg. Amikor Klütaimnésztra és Helené belép, az anyjuk az asztalfőn ül, néhány szolgálóval beszél, Klütaimnésztra húgai, Timandra, Phoibé és Philonoé pedig megpakolják a tányérjukat kovásztalan kenyérrel meg olívával. Mosolyogva rágják az ételt, a kezük és az orcájuk zsíros a hústól. Helené és Klütaimnésztra elfoglalja a két üres széket az anyjuk két oldalán.

A csarnok hatalmas és kopár, a magas ablakai a síkságra néznek. Csak néhány régi fegyver lóg a falakon, középen pedig egyetlen hosszú, sötét fából készült, karcos, megkopott asztal áll: általában itt esznek együtt a férfiak és a nők.

– Ellenőrizzétek, hogy lopott-e valaki a magtárból! – utasítja Léda a szolgákat. – És maradjon egy kis bor a királynak, mire visszatér az útjáról! – Mindnyájukat elküldi egy legyintéssel, ők pedig olyan némán surrannak ki a teremből, ahogy a hal mozog a vízben.

Phoibé megtörli a kezét a barna tunikájában, és az anyja felé hajol.

– Mikor tér vissza apám? – kérdezi. Ő meg Philonoé még kicsik, az anyjuk mélyzöld szemét és olajbarna bőrét örökölték.

– Apátok és a bátyáitok ma este térnek vissza a játékokból – feleli Léda a sajtot ízlelgetve. Klütaimnésztra nagybátyja versenyt tartott Akarnaniában, és minden görög városból odagyűltek a fiatalemberek, hogy részt vegyenek rajta.

„Olyan unalmas lesz, mint a vének ülése, húgom – mondta Kasztór Klütaimnésztrának, mielőtt elindult. – Itt sokkal jobban fogsz szórakozni, hiszen vadászhatsz, és segíthetsz anyánknak a palota vezetésében.” A testvére homlokához érintette az ajkát, Klütaimnésztra pedig elmosolyodott a hazugság hallatán. Kasztór tudta, mennyire szeretne velük tartani.

– Szerinted nyert valamit Kasztór és Polüdeukész? – kérdezi Philonoé.

– Hát persze! – feleli Timandra, majd belemélyeszti a fogait a szaftos disznóhúsba. Tizenhárom éves, az erőteljes, átlagos vonásaival pont úgy néz ki, mint az apja. – Polüdeukész a legerősebb Spártában, Kasztór pedig az isteneknél is gyorsabban fut.

Philonoé elégedetten elmosolyodik, Phoibé pedig ásít, és az asztal alá dug egy darab húst a kutyáknak.

– Anya, mesélj nekünk egy történetet! – kéri. – Apám mindig ugyanazokat meséli.

– Majd Klütaimnésztra mesél! – nevet Léda.

– Akarjátok hallani, amikor Kasztór meg én megöltük azt a farkast? – kérdezi Klütaimnésztra.

Phoibé összecsapja a kezét.

– Igen! Igen!

Így hát Klütaimnésztra mesél, a húgai pedig hallgatják. A vér és a halál nem rémíti őket, mert még fiatalok, a mítoszok meg az istenek világában élnek, és nem értik a különbséget a valóság meg a kitaláció között.

Az ablak mögött narancsvörösre vált az ég. Valaki énekel a faluban, a levegő pedig forró és édes.

– Timandra nagyon hasonlít rád – jegyzi meg Helené, miközben a lefekvéshez készülődik. A szobájuk a nők lakrészének, a günakeionnak a legvégében áll, a falaira egyszerű mintákat festettek: piros virágokat, kék madarakat, valamint aranyszínű halakat. Odabent két fazsámoly áll, rajtuk a szépen összehajtogatott ruhájukkal, egy mosdótál, valamint egy egyiptomi ébenfából készült ágy, amelyet az athéni Thészeusz adott ajándékba Helenének, amikor a lány még tizennégy éves volt.

Klütaimnésztra az arcához emeli a vizet a tenyerében, és megmosakszik.

– Szerinted Timandra hasonlít rád? – ismétli Helené.

– Hm. Igen.

– Igazi rosszaság.

Klütaimnésztra felnevet, és megtörli a homlokát.

– Ezzel azt akarod mondani, hogy én is rossz vagyok?

Helené oldalra hajtja a fejét, és a homlokát ráncolja.

– Nem így értettem.

– Tudom.

Klütaimnésztra lefekszik az ágyra a testvére mellé, a mennyezetet bámulja. Néha szeret arra gondolni, hogy csillagokat festettek rá.

– Fáradt vagy? – kérdezi.

– Nem – suttogja Helené. Némi bizonytalankodás után nagy levegőt vesz. – Apánk ma este hazajön, holnap pedig mindent elmesél neked és Timandrának a versenyről. Nagyon szeret titeket.

Klütaimnésztra vár. Megkeresi a sebhelyet a hátán, megérinti a durva szélét.

– Biztosan azért, mert én még soha nem öltem meg semmit – folytatja Helené.

– Ez nem igaz – feleli Klütaimnésztra. – Te is tudod, hogy azt hiszi, Léda másik férfival hált.

– És tényleg?

Hányszor beszéltek már erről? Klütaimnésztra felsóhajt, elismétli ugyanazt, amit ilyenkor mondani szokott.

– Nem számít. Léda lánya vagy, és az én testvérem. Most pedig pihenjünk egyet!

Nem számít, hányszor mondja el, Helené mindig úgy figyel rá, mintha először hallaná. Halványan rámosolyog Klütaimnésztrára, aztán behunyja a szemét, a teste elernyed. Klütaimnésztra megvárja, amíg meghallja Helené ritmikus légzését, aztán odafordul felé. A húga tökéletes bőrét bámulja, amely olyan sima, mint a festésre váró amfora, és arra gondol: Mikor kezdtünk el hazudni egymásnak?

A másnap délelőtt a birkózásé. A szolgák lesöprik és elegyengetik a gümnaszion homokját, és egy magas támlájú széket cipelnek a fák árnyékába. A homoioszok odagyűlnek a telek egyik sarkába. Némelyikük nyughatatlan, homokot kap fel a markában, mások csendben állnak, megérintik a régi sebeiket. Klütaimnésztra megnyújtja a karját, miközben Helené hátraköti a nővére tincseit, hogy ne hulljanak a szeme elé. Olyan finom a húga ujjainak az érintése a homlokán!

Fenn a dombon, a hűvös, árnyékos folyóval meg a hegyekkel szemközt a palota forró napsugarakban fürdik. A kiképzőudvar csendes, félig elrejtik a sziklák és a magas fű. Tavasszal meg ősszel a lányok gyakran jönnek ide zene- és költészetórára, de most túl meleg van, a nap magasan a fejük fölött jár, a forró levegő pedig úgy tapad a bőrükre, mint a nedves homok.

Egy kis csapat férfi bukkan fel a palota felőli poros ösvényen. A szolgák eltűnnek a pályáról, lekuporodnak a fák mögött, a homoioszok pedig elhallgatnak. Klütaimnésztra nézi, amint a harcosok elfoglalják a helyüket az udvar körül, és az apja leül a magas támlájú székre. Tündareósz alacsony, de erős férfi, a lába izmoktól dagad. A pillantása elidőzik a lányokon, a szeme fénylik, és olyan éles, mint a sasé. Aztán megköszörüli a torkát.

– Azért éltek, hogy dicsőséget hozzatok Spártának és a királyotoknak. Azért harcoltok, hogy erős, egészséges gyerekeitek legyenek, és uralkodni tudjatok a házatokon. A harcotokkal bizonyítjátok a hűségeteket a városotokhoz. A hovatartozásotokat. A túlélés, a bátorság és az erő a kötelességetek.

– A túlélés, a bátorság és az erő a kötelességünk – ismétlik együtt a lányok.

– Ki kezdi? – kérdezi Tündareósz. Gyors pillantást vet Klütaimnésztra felé. Ő visszapillant rá, de hallgat. Ostobaság lenne egyből kihívni a többi lányt, ezt már megtanulta a bátyjától. Évek óta birkózik a homoioszokkal, mégis mindig van néhány új fogásuk, amelyeket időközben megismerhet, titkos mozdulatok, amelyeket még nem mutattak meg neki. Fontos, hogy előbb megfigyelhesse őket.

Kilép Eupoleia. Kiválasztja az ellenfelét, egy vékony lányt, akinek Klütaimnésztra nem ismeri a nevét. Kezdetét veszi a birkózás.

Eupoleia lassú, de erőszakos. Felkiált, és megpróbálja a hajánál fogva elkapni az ellenfelét. A másik lány ijedtnek tűnik, óvatosan köröz, mint a kóbor macska. Amikor Eupoleia megint megcélozza a fejét, a lány nem ugrik elég messzire, és Eupoleia ökle eltalálja az állkapcsát. A lány elesik, és már nem is áll fel. A küzdelem véget ért.

Tündareósz csalódottnak tűnik. Nem jön ki túl gyakran megnézni az edzésüket, de amikor mégis, izgalmakra számít.

– Valaki más! – kiáltja.

Előrelép Küniszka, a többi lány pedig úgy elhúzódik tőle, mint a rémült kutyák. Tündareósz egyik harcostársának a lánya, magas, horgas orrú, erős lábú teremtés. Klütaimnésztrának eszébe jut, amikor Küniszka még évekkel ezelőtt megpróbálta a piactéren ellopni a játékát: egy harcost ábrázoló, festett agyagfigurát.

– Kivel fogsz harcolni, Küniszka? – kérdezi Tündareósz.

Van valami Küniszka tekintetében, amitől Klütaimnésztrának felforr a vére. Mielőtt azonban önként jelentkezhetne ellenfélnek, a lány elkiáltja magát:

– Helenével!

A lányok álmélkodó hangot hallatnak. Még soha senki nem merte kihívni Helenét, mert tudják, hogy túl könnyű ellenfél lenne, abban pedig nincs semmi dicsőség. Attól is tartanak, hogy Tündareósz közbeavatkozna a lánya védelmében, ő azonban senkivel sem kivételezik. Mindenki rápillant, választ várnak. Tündareósz bólint.

– Nem! – tiltakozik Klütaimnésztra. Elkapja a húga karját.

Tündareósz a homlokát ráncolja.

– Ő is képes harcolni, mint bármelyik másik spártai.

– Én fogok harcolni – feleli Klütaimnésztra.

Helené félretolja a nővérét.

– Szégyenbe hozol. – Küniszka felé fordul. – Megharcolok veled. – Remegő kézzel hátraköti a haját. Klütaimnésztra belülről az arcába harap, érzi a vére ízét. Nem tudja, mit tegyen.

Helené kivonul a pálya közepére, Küniszka pedig követi. Egy pillanatra csend telepszik az udvarra, csillog a homok, a szellő lágyan fúj. Aztán Küniszka támad. Helené félreugrik, olyan kecses és gyors, mint az őz. Küniszka hátralép, lassan mozog, gondolkozik. Klütaimnésztra tudja, hogy az a legveszedelmesebb birkózó, aki gondolkozik. Küniszka felkészül az újabb támadásra, és amikor lecsap, Helené rossz irányba mozdul el, így ütést kap a nyakára. Oldalra esik, de sikerül elkapnia Küniszka lábát, és magával rántja. Küniszka újra meg újra belevág az öklével Helené arcába.

Klütaimnésztra szeretné behunyni a szemét, de nem így nevelték. Így hát nézi az összecsapást, és közben arra gondol, hogyan fogja később, az erdőben vagy a folyónál összeverni Küniszkát. A földre rántja, és addig üti a fejét, amíg be nem lilul, hogy megértse: vannak emberek, akikhez nem érhet hozzá.

Küniszka abbahagyja a püfölést, Helené pedig félrekúszik, az arca feldagadt, a keze véres. Klütaimnésztra a legszívesebben azt kiáltaná neki: Repülj, repülj el! Az őzeknek azonban nincs szárnya, Helené pedig felállni is alig bír. Küniszka nem ad neki elég időt arra, hogy összeszedje magát. Újra ütlegelni és rugdosni kezdi, amikor pedig Helené megpróbálja hátralökni, Küniszka ráugrik, és kirántja alóla a karját.

Klütaimnésztra az apja felé fordul. Tündareósz kifejezéstelen arccal nézi a harcot. Nyilván semmit sem fog tenni.

Helené felkiált, Klütaimnésztra pedig azon kapja magát, hogy a pálya közepe felé rohan. Küniszka odafordul, az álla leesik a csodálkozástól, de elkésett. Klütaimnésztra belemar a hajába, és tiszta erőből oldalra rántja. Küniszka felemeli a fejét a porból, de Klütaimnésztra beletérdel a gerincébe, hogy lent tartsa, mert ennek a lánynak a porban a helye. A karját a feje köré fonja, és hátrarántja, de közben pontosan tudja, hogy Helené mindössze néhány centiméterre hever tőlük kábultan a véres homokban. Klütaimnésztra azt hiszi, a küzdelemnek vége, Küniszka azonban elkapja a lábát, és jó erősen kicsavarja a bokáját. Klütaimnésztra megbotlik, Küniszka pedig rászán egy pillanatot, hogy kifújja magát, a szeme véreres.

– Ez nem a te harcod – mondja rekedtesen.

Tévedsz. Klütaimnésztra lába hasogat, de a fájdalom őt egy cseppet sem zavarja. Küniszka ráveti magát. Klütaimnésztra oldalra húzódik, és a földre löki az ellenfelét. Rááll Küniszka hátára, hogy többé ne állhasson fel. Amikor érzi, hogy a test alatta megadta magát, félrebiceg. Helené légzése felületes, Klütaimnésztra pedig felemeli őt a homokból. Elcipeli a húgát, aki átkarolja őt, az apjuk dühös tekintete úgy követi őket, mint a vadászkutya.

Klütaimnésztra bokája feldagad. A bőre belilul, a lábfeje lassan elzsibbad. Egy szolgáló beköti a sebét, a keze gyors, de gyengéd, a szemét közben végig lesüti. Helótáknak nevezik a hozzá hasonlókat, korábban ők éltek a völgyben, de amióta a spártaiak elfoglalták a földjüket, rabszolgák. Rengetegen vannak a palotában, az arcuk sápadt és szomorú a fáklyafényben, a hátuk görbe.

Klütaimnésztra a fejét a falnak dönti, marja a düh. Néha olyan valóságos a haragja, hogy szeretné késsel kivágni magából. Dühös Küniszkára, amiért hozzá mert érni a húgához, az apjára, amiért hagyta, hogy összeverjék Helenét, és az anyjára, amiért sosem avatkozik közbe, amikor a király közönye fájdalmat okoz a lányának.

– Kész – mondja a lány Klütaimnésztra bokáját vizsgálgatva. – Most pihenned kell.

Klütaimnésztra felugrik. Tudni akarja, hogy van Helené.

– Nem állhatsz rá! – tiltakozik a szolgáló a homlokát ráncolva.

– Hozd ide a nagyanyám botját! – parancsolja Klütaimnésztra. A lány bólint, és elsiet a király szállása felé, ahol Tündareósz a családi holmikat tartja. Amikor visszaér, egy gyönyörű fabotot tart a kezében.

Klütaimnésztra sosem találkozott a nagyapjával, Oibalosszal, csak annyit tud, hogy a hős Perszeusz veje volt. A nagyanyjára, Gorgophonéra azonban jól emlékszik. Magas, erős nő volt, kétszer ment férjhez, ami az ő hazájában elképzelhetetlen volt. Amikor meghalt az első férje – Messzénia királya, akinek a nevét Klütaimnésztra elfelejtette –, Gorgophoné hozzáment Oibaloszhoz, pedig idősebb volt a férfinál. Ennek ellenére túlélte őt, Klütaimnésztra pedig még emlékszik rá, amikor az asszony, aki a halála előtt báránybőrbe bugyolálta magát, elmesélte neki meg Helenének, hogy a családjuk királynék dinasztiája.

– „Tovább fognak emlékezni rátok, lányokra, mint a két bátyátokra – közölte Gorgophoné mély hangon, az arcát olyan sűrűn átszőtték a ráncok, mint a pókháló. – Így történt velem és a drága fivéreimmel is. Alkaiosz, Mesztór, Héleiosz… rendes, bátor férfiak voltak, de ki emlékszik rájuk? Senki.”

– „Biztos vagy benne?” – kérdezte Helené. Még csak tizenkét éves volt, az arca azonban olyan komoly, mint egy felnőtt nőé.

Gorgophoné egyenesen a lányokra nézett, a szeme homályos volt, de a tekintete éber.

– „Vad, hűséges teremtés vagy, de óvatosságot látok benned. Sokáig éltem királyok meg hősök között, akik mind túlzottan elbízták magukat. Amikor a férfiak túl büszkék, túl hiszékenyek lesznek, előbb-utóbb megöli őket egy áruló. – Motyogva beszélt, de a szavaiból kristálytiszta bölcsesség áradt. Klütaimnésztra úgy érezte, muszáj figyelnie rá. – Becsvágy, bátorság, gyanakvás. Hamarosan királynék lesztek, és pontosan erre lesz szükségetek, ha túl akarjátok élni azokat a férfiakat, akik meg akarnak szabadulni tőletek. ”

Gorgophoné néhány órával később meghalt, Klütaimnésztra pedig újra meg újra végiggondolta a szavait, úgy ízlelgette őket, mint az ajkára hullott mézcseppeket.

Most már lüktet a bokája. Klütaimnésztra a nagyanyja botjára támaszkodva végigsétál a kőtermeken és folyosókon. A meggyújtott fáklyák olyan árnyakat vetnek a falra, amelyek az amforákra festett, fekete alakokra emlékeztetnek. Eljut a günakeionba, bár közben a fogait csikorgatja a fájdalomtól. Az ablakok itt kisebbek, a falakra élénk színű mintákat festettek. Klütaimnésztra a fürdőhöz megy, ahol Helenének kellene pihennie, és megáll az ajtó előtt egy percre. Tisztán hallja a beszélgetés hangjait.

– Nem árulom el – mondja Helené. – Nem lenne tisztességes.

– Az nem tisztességes, hogy verekedett veled! Tudod, hogy mennek itt a dolgok. Ha valaki kihívott párbajra, más is megteheti. – Polüdeukész az. A bátyjuk hangja olyan éles, mint a fejsze. Helené hallgat. Csak a víz csobogása hallatszik, meg Polüdeukész türelmetlen léptei, ahogy fel-alá járkál. – Mondd meg, Helené, vagy Klütaimnésztrától kérdezem meg!

– Erre semmi szükség – feleli Klütaimnésztra a szobába lépve.

Helené a festett agyagkádban fekszik. A sebekre a karján gyógyfüves kötést tettek, az arca összetört, és csupa kék-zöld folt. Az ajka feldagadt, az egyik szemét csak félig tudja kinyitni, épp csak egy csík látszik a halványkék íriszéből, mint a tiszta ég egy szelete a felhők között. Polüdeukész megfordul. Ugyanolyan vékony testalkatú, mint Klütaimnésztra, de magasabb, a bőre pedig a méz színét idézi. Húszéves, hamarosan befejezi a kiképzést, és harcolni megy.

– Küniszka hívta ki verekedni Helenét – kezdi Klütaimnésztra. Polüdeukész arca eltorzul, már éppen indulni készül, de a húga elkapja a karját. – Semmit sem tehetsz. Elintéztem.

Polüdeukész Klütaimnésztra lábára pillant. A szemében olyan szikra villan fel, amelyet a húga már jól ismer: a bátyja könnyen lángra lobban, mindig kész a harcra.

– Nem kellett volna – mondja Polüdeukész, lerázva magáról a testvére kezét. – Apánk most dühös lesz.

– Rám fog haragudni, nem rád – teszi hozzá Klütaimnésztra, tudva, mennyire utál a bátyja csalódást okozni Tündareósznak.

– Megvédett engem – szólal meg Helené. – Az a lány megölt volna.

Polüdeukész ökölbe szorítja a kezét: Helené a kedvence, mindig is az volt.

– Nem volt más lehetősége – folytatja Helené. Lassan beszél, fájdalmai vannak.

Polüdeukész bólint, szóra nyitja a száját, mintha mondani akarna valamit, de aztán elmegy, a lába alig érinti a kőpadlót. Helené behunyja a szemét, a fejét a kád szélére hajtja.

– Szégyellem magam – mondja. Klütaimnésztra nem tudja, hogy sír-e. A fény gyenge, a levegőben pedig vér szaga száll.

– Legalább nem haltál meg – feleli Klütaimnésztra. Sem Tündareósz, sem más spártai nem értene vele egyet abban, hogy a szégyenteli élet jobb a dicsőséges halálnál, őt azonban ez nem érdekli. Ő inkább az életet választaná. A dicsőséget később is megszerezheti.

Klütaimnésztra az apját a megaronban találja, éppen Kasztórral és Lédával beszélget. Bicegve halad végig a hatalmas, gyönyörűen megvilágított csarnok freskói között a trón felé. Mellette festett alakok futnak, vadásznak, harcolnak; a rémült vaddisznók, a veszett kopók meg a dárdás hősök színei úgy ragyognak, mint a reggeli nap; a férfiak haja hosszú, akár az óceán hullámai. Ludak és hattyúk csapatai repülnek el a szikrázó síkság felett, alattuk lovak ügetnek.

Tündareósz a trónján ül a tűz közelében, a kezében egy teli pohár bort tart. Mellette Léda egy kisebb széket foglal el, amelyet báránybőrrel takartak le. Kasztór nekidől az egyik oszlopnak, most is olyan higgadt a modora, mint mindig. Amikor meglátja Klütaimnésztrát, elmosolyodik.

– Mindig bajba kerülsz, húgom – mondja. Az arcát már markánssá tette a férfikor, ahogy Polüdeukészét is.

– Küniszka hamarosan felépül – jegyzi meg Tündareósz.

– Örülök neki – feleli Klütaimnésztra. Tisztában van vele, hogy a bátyja mosolyogva bámulja hátulról: Kasztór semmit sem élvez jobban, mint a galibákat, és ha valaki mást megszidnak.

– Szerencsénk, hogy lány – folytatja Tündareósz. Klütaimnésztra ezt maga is jól tudja. A király gyerekei kedvükre égethetnek le házakat, erőszakolhatnak meg nőket, lophatnak és gyilkolhatnak, de másik nemes fiában nem tehetnek kárt.

– Küniszka megsértette a lányodat – közli Klütaimnésztra.

Az apja bosszúsan ráncolja a homlokát.

– Te pedig megsértetted Küniszkát. Nem harcoltál vele tisztességesen.

– Ismered a szabályokat – teszi hozzá Léda. – Amikor két lány birkózik, az egyik győz, a másik veszít. – Igaza van, ezt Klütaimnésztra is tudja, de a megmérettetések nem mindig ilyen egyszerűek. Léda arra tanította őket, hogy minden harcnak vannak győztesei és vesztesei, és ezen nem lehet változtatni. De mi van akkor, ha az ember szereti a vesztest, és végig kell néznie a bukását? Mi van, ha az illető nem érdemli meg, hogy összeverjék és péppé zúzzák? Amikor Klütaimnésztra gyerekkorában feltette ezeket a kérdéseket, az anyja mindig a fejét rázta. „Nem vagy isten – felelte. – Az ilyesmibe csak az istenek avatkozhatnak be.”

– Küniszka megölte volna Helenét – ismétli el Klütaimnésztra, amit a testvérétől hallott, habár ő is tudja, hogy ez nem igaz. Küniszka csak csúnyán helybenhagyta volna a húgát.

– Nem ölte volna meg – tiltakozik Tündareósz.

– Ismerem Küniszkát – szól közbe Kasztór. – Az a lány erőszakos. Egyszer agyonvert egy helótát.

– Ugyan honnan ismernéd? – gúnyolódik Léda, Kasztórnak azonban egyetlen arcizma sem rándul. Egyébként is mindnyájan jól ismerik az ízlését. Az utóbbi néhány évben Klütaimnésztra hallja, ahogy nyögések és sóhajok szállnak fel a zárt ajtók mögül. A fivérei ágyában szolgálók és nemes harcosok lányai fordulnak meg, és ez így is marad, amíg Kasztór meg Polüdeukész úgy nem dönt, hogy megnősül. Amikor Klütaimnésztra a palotában járkál, figyeli a szolgálólányokat, amint bort töltenek, húst szeletelnek, vagy padlót sikálnak, és azon töpreng, vajon melyikük feküdt már le Kasztórral. Valószínűleg a többségük. Azt viszont könnyű kitalálni, melyikük volt Polüdeukésszel. Ők azok, akik Helenére hasonlítanak: világos a bőrük meg a hajuk, a szemük pedig akár a forrásvíz. Nincsenek sokan.

– Apám! – mondja Klütaimnésztra. – Én csak azt tettem, amit a harcosok a csatában. Ha meglátják, hogy valamelyik barátjuk haldoklik a közelükben, a megmentésére sietnek, és belevetik magukat a harcba.

Tündareósz keze megfeszül a kupán.

– Mit tudsz te a háborúról? – Hagyja, hogy a szavai megtegyék a hatásukat. – Mit tudsz te bármiről?

– Végre valaki megadta Küniszkának, amit érdemel – mondja Kasztór vidáman, miközben elhagyják a megaront. A vállán cipeli a húgát, Klütaimnésztra pedig nézi, ahogy a bátyja haja menet közben ide-oda libben. Emlékszik, amikor gyerekkorukban így játszottak: őt Kasztór vitte a hátán, Helenét pedig Polüdeukész. A két fiú egymással versenyzett a lányok cipelésében, botladoztak, és annyit nevettek, hogy belesajdult az arcuk.

– Meg akartam ölni – árulja el Klütaimnésztra.

Kasztór felnevet.

– Nos, mindig is lobbanékony voltál. És jobban törődtél másokkal, mint önmagaddal.

– Ez nem igaz!

– Te is tudod, hogy igaz. Persze nem törődsz mindenkivel. Csak a családoddal.

Odaérnek az istállóhoz, amely a palota alsó részének a közelében áll, ahol a föld egyenletesebb, és nem olyan köves. Néhány fiatalember edz, mások a lovakat etetik.

– Gyere! – mondja Kasztór. – Lovagoljunk egyet!

Felülnek mindketten ugyanarra az erős ménre, akit Arészról, a háború istenéről neveztek el, és kilovagolnak a síkságon az Eurótasz felé. Elhaladnak a fügefák mellett; ahogy közelednek a folyóhoz, a napégette földet sárga és piros virágok pettyezik. Arész patái porfelhőket vernek fel, végül belecsobbannak a folyó vizébe. Kasztór gyorsan hajt, fütyül és nevet, Klütaimnésztra pedig belekapaszkodik, sajog a bokája, az arcát megmelengeti a nap. Amikor megállnak, Kasztór lesegíti, és leülnek a folyópartra. Itt fű és virágok nőnek, de néha bűzös, rothadó holttesteket is találni.

– Tudod, apánknak igaza van – mondja Kasztór a hátán fekve. – Küniszkának jogában állt megverni Helenét.

– Nem igaz. Helené más.

– Mindnyájan mások vagyunk a magunk módján.

Klütaimnésztra a bátyja szemébe néz.

– Tudod, hogy értettem.

Kasztór gúnyosan vigyorog.

– Hiba ennyire védelmezned őt. Alábecsülöd. Ha Küniszka tovább verte volna, Helené legközelebb keményebben harcolna.

– És ha belehal?

Kasztór vidáman felvonja a szemöldökét.

– Az emberek mindig is kihívták egymást. A legerősebbek felemelkednek, és elbuknak, a gyengébbek pedig jönnek-mennek. De némelyek állva maradnak. – Egy fűszállal játszik, aztán kitépi. – Te örökölted apánk és anyánk erejét, de Helenének is megvan a maga hatalma. Lehet, hogy édes és törékeny, de ravasz is. Nem lennék meglepve, ha mindnyájunkat túlélne.

Kasztór szellemessége úgy megmelengeti Klütaimnésztra szívét, mint egy követ a nap. Az ő élete mindig is ilyen volt: gyönyörűség és nyomorúság, játékok és versenyek, a bátyja pedig mindig mellette állt, készen arra, hogy felfedje a világ rejtélyeit, aztán jót nevessen rajtuk.

Klütaimnésztra egy pillanatra elgondolkozik, milyen lesz az élete Kasztór nélkül.

3
Egy király

Valahányszor idegen érkezik Spártába, az egész palota tele lesz suttogással. A hírek olyan gyorsan szállnak, mint a tengeri szél, a szolgálók keze nyomán pedig minden felület úgy csillog, mint az arany. Késő délután, amikor a fény már gyengül, és a levegő illatos, elmennek Klütaimnésztráért, hogy megmosdassák.

– Fontos ember jön vacsorázni – csiripelik.

– Egy harcos? – kérdezi Klütaimnésztra, miközben a fürdők felé tartanak a folyosó sötétjében. A fájdalom napról napra enyhül a bokájában, hamarosan megint képes lesz futni meg edzeni.

– Egy király – felelik. – Vagy legalábbis úgy hallottuk.

A fürdőben Helené már a festett agyagkádban mosakszik, a régi sebekre a karján gyógynövényes kötést raktak. Az arca megint sima és ragyogó. Csak egy kék folt maradt a bal orcáján ott, ahol eltört a csontja. Mellette két másik kád is készen áll, csordultig töltötték vízzel, mögöttük pedig egy idős szolgálónő készíti elő a szappant. Olívából készült, kellemes, gyümölcsös illata van.

– Hallottad? – kérdezi Helené.

Klütaimnésztra leveszi a tunikáját, és beül a kádjába.

– Már jó ideje nem fogadtunk vendéget.

– Éppen ideje volt – mondja Helené magában mosolyogva. Mindig örül, ha látogatók érkeznek a palotába.

Kinyílik az ajtó. Timandra zihálva berohan, és beleugrik a hideg kádba. A talpa meg a keze mocskos, a haja borzas. Már elkezdett vérezni, de a teste még inas, nyoma sincs rajta a női idomoknak.

– Mosakodj meg, Timandra! – szól rá Klütaimnésztra. – Úgy nézel ki, mint aki a sárban fetrengett.

– Nos, pont azt csináltam! – nevet fel Timandra.

Helené elmosolyodik, az arca felragyog. Jó kedve van.

– Most egy ideig nem lehetünk mocskosak – közli, a hangja élénk az izgatottságtól. – Gazdag király jön hozzánk.

A szolgáló nekiáll megfésülni a haját, a májfoltos keze úgy bogozza ki Helené fürtjeit, mintha aranyból fonták volna. Timandra kitapogatja a csomókat a saját sötét hajában.

– Én nyugodtan lehetek mocskos – feleli Helenét figyelve. – A király nyilván miattad jött.

– Biztosan nem feleséget keres. Valami gazdasági javaslatról lehet szó.

Klütaimnésztra sértve érzi magát. Miért Helené az egyetlen, aki készen áll a házasságra?

– Talán Klütaimnésztrának fog udvarolni – feleli Helené, mintha olvasna a nővére gondolataiban. A szavai olyan selymesek, mint a tejszín, de most először van bennük valami furcsa, amit Klütaimnésztra nem igazán tud megnevezni.

– Utálom a királyokat – jegyzi meg hanyagul. Nem kap választ, és amikor Helené felé fordul, ő heves, sötét tekintettel bámul rá.

– Ez nem igaz – feleli. – Egy király felesége leszel.

Klütaimnésztra a legszívesebben azt mondaná: őt jobban érdekli, hogy egy nap nagy királyné legyen, mint hogy hozzámenjen egy királyhoz. Ám látja, hogy Helené már így is megbántódott – ugyanez a sértettség tölti el, valahányszor Klütaimnésztra elutasítja őt –, és tudja, hogy ez a vita értelmetlen. Inkább a férfiakra hagyja a büszkeséget meg az örök veszekedést. Kinyújtja a kezét, és megérinti Helené vállát.

– Ahogy mindnyájan – mondja.

Helené elmosolyodik, az arca úgy ragyog, mint az érett gyümölcs.

Együtt ülnek egy hatalmas teremben az étkezőcsarnokhoz közel a mouszikéórán, egy fuvolákkal és lírákkal teli láda hever előttük. A tanítójuk, egy idősebb nemesasszony, aki gyakran szaval nekik vacsoránál, új dallamot mutat be a lírája húrjait pengetve. Helené homlokára kiülnek a ráncok az összpontosítástól. Timandra duzzogva bámulja a lábfejét, mire Klütaimnésztra megböki.

Ez a dal Artemisz haragjáról szól, meg azoknak a nyomorú sorsáról, akik szembe mernek szállni az istenekkel. A tanár Aktaiónról, a vadászról énekel, aki meglátta az istennőt egy hegyi forrás vizében fürdeni, és odahívta a társaság többi tagját, hogy csatlakozzanak hozzá. Ám senki sem bámulhatja meg Artemiszt anélkül, hogy megtapasztalná az istennő dühét.

„Így hát a vadászból préda lett – zárja le a történetet a tanár –, és miközben Aktaión egyre mélyebbre futott az erdőben, Artemisz szarvassá változtatta.”

Amikor a diákokon a sor, hogy előadják a történetet, Timandra a szöveg felét elfelejti. Helené és Klütaimnésztra hangja úgy olvad össze, mint az ég meg a tenger: az egyik könnyed és édes, a másik sötét és vad. Abbahagyják az éneklést, a tanár pedig rájuk mosolyog, Timandrára ügyet sem vet.

– Készen álltok rá, hogy lenyűgözzétek az idegent a vacsoránál?

Amikor odafordulnak, Kasztór áll az ajtóban vidám mosollyal.

Helené elpirul, Klütaimnésztra pedig leteszi a lírát.

– Ne féltékenykedj! – mondja a bátyjának. – Biztos vagyok benne, hogy te is tetszeni fogsz neki.

– Kétlem – nevet Kasztór. – Mindegy, az órának vége, Klütaimnésztra. Léda vár téged a günakeionban.

Az anyjuk szobája előtt a folyosó zsong a hangoktól – a nők suttogásától, a sietős léptektől, a fazekak és serpenyők csörömpölésétől –, a konyhából pedig fűszeres hús illata száll. Klütaimnésztra kinyitja a hálószoba ajtaját, aztán gyorsan becsukja maga mögött. Odabent olyan csend van, mint a sírboltban. Az anyja egy fazsámolyon ül, úgy bámulja a mennyezetet, mintha az istenekhez imádkozna. A kisablakon beszűrődő fénysugarak helyenként a falra vetülnek, megvilágítják az élénkvörös háttérre festett fehér virágokat.

– Látni akartál? – kérdezi Klütaimnésztra.

Léda feláll, és lesimítja a lánya haját.

– Emlékszel, amikor elvittelek a tengerhez?

Klütaimnésztra bólint, habár csak egyes részletek villannak fel előtte: Léda bőrét megnedvesítette a kristálytiszta víz, a cseppek utat rajzoltak a karjára meg a hasára, a kavicsok között pedig kagylók hevertek szétszórva. Üresek voltak. Amikor Klütaimnésztra megkérdezte, miért, Léda elmagyarázta, hogy az állat, amely korábban benne lakott, elpusztult, a testét pedig megette egy másik.

– Aznap meséltem neked a házasságkötésemről az apáddal, de túl kicsi voltál ahhoz, hogy megértsd.

– Szeretnéd újra elmondani?

– Igen. Tudod, miért nevezik így a spártaiak a házasságot? – A harpazein szót használja, amelynek a másik jelentése: erővel elvenni.

– A férfi elrabolja a feleségét, neki pedig meg kell küzdenie vele – feleli Klütaimnésztra.

Léda bólint. Nekiáll befonni Klütaimnésztra haját, a keze durva a lánya nyakán.

– A férjnek meg kell mutatnia az erejét – mondja –, a feleségnek pedig be kell bizonyítania, hogy méltó hozzá.

– Meg kell adnia magát a férjnek.

– Igen.

– Nem hiszem, hogy én erre képes leszek, anyám.

– Amikor apád eljött, hogy a szobájába vigyen, küzdöttem, de ő volt az erősebb. Sírtam, kiabáltam, de nem hallgatott meg. Így hát úgy tettem, mintha megadnám magam, és amikor elernyedt, úgy átfontam a karommal a nyakát, hogy nem kapott levegőt. – Végez a lánya hajával, Klütaimnésztra pedig odafordul az anyja felé. Léda zöld szeme most olyan sötét, mint a fenyvesek a legmagasabb hegyekben. – Közöltem vele, hogy sosem fogom megadni magam neki. Amikor elengedtem, azt felelte, hogy érdemesebb vagyok, mint hitte, aztán szeretkeztünk.

– Azt mondod, nekem is ugyanezt kellene tennem?

– Azt mondom, hogy nehéz olyan férfit találni, aki tényleg erős. Elég erős ahhoz, hogy ne akarjon erősebb lenni nálad.

Kopognak az ajtón, és Helené lép be rajta. Fehér ruhát visel, a fűzője alig takarja el a mellét. Amikor meglátja az anyjukat, megáll, nem meri félbeszakítani.

– Gyere be, Helené! – invitálja Léda.

– Kész vagyok. Indulunk? – kérdezi Helené. Léda bólint, megfogja a lánya kezét, és kivezeti a szobából. Klütaimnésztra követi őket, azon töpreng, vajon a húgának elmondta-e már az anyjuk mindazt, amit az imént megosztott vele.

Az étkezőcsarnok ma este másképp fest. A fapadokra báránybőrt terítettek, a bronzfegyverek helyén kárpit lóg. A falakat most királyi vadászatok és csatajelenetek képei borítják vérző férfiakkal meg istenszerű hősökkel. A szolgák gyorsan, némán jönnek-mennek, mint a nimfák a patak körül. Tündareósz elrendelte, hogy még több olajlámpást akasszanak fel, reszkető fény vetül belőlük a hatalmas asztalra, ahol néhány nemes spártai és az idegen király eszik.

Klütaimnésztra képtelen levenni a szemét az előkelőségről. A férfi fiatalnak tűnik, és teljesen más, mint a többi vendég. A haja olyan fekete, mint az obszidián, a szeme türkizkék, mint a legértékesebb ékkő. Tündareósz úgy mutatja be, mint egy messzi keleti, a tengeren is túli ország, Meiónia királyát. Az ilyen embereket barbaroszoknak hívják görög földön, a népükön zsarnokok uralkodnak, és szabadság meg józan ész nélkül élnek. Klütaimnésztra eltöpreng, hogy vajon Meióniában is részt vesznek-e a harcokban a királyok, ahogy Spártában. Nem tűnik valószínűnek, mert az idegen karja sima, teljesen más, mint a körülötte ülő spártaiak sebhelyes teste.

Az asztalt ritka finomságokkal pakolták meg: kecske- és birkahússal, hagymával, körtével, fügével meg mézes kovásztalan kenyérrel, Klütaimnésztra azonban nem akar enni. Meiónia királya a mellette ülő Helenével beszélget. Amikor megnevetteti a lányt, egyenesen Klütaimnésztrára néz.

Klütaimnésztra elkapja a pillantását, ugyanis Tündareósz az idegenhez fordul, túlkiabálja a hangos beszélgetés zaját:

– Mondd csak, Tantalosz! Olyan szépek a nők a hazádban, mint ahogy mondják?

Tündareósz házasságot próbál itt nyélbe ütni? Spártába ritkán érkezik vendég ilyen távoli földről, és Meiónia királya biztosan nagyon gazdag. Tantalosznak a szeme sem rebben. Amikor elmosolyodik, apró ránc jelenik meg a szeme sarkában.

– Igen, de nem is foghatók azokhoz a szépségekhez, akiket itt, Spártában találni. – Megint Klütaimnésztrára néz. Ő ezúttal állja a férfi pillantását, a szíve úgy zakatol, mintha futna. Szinte érzi, hogy Kasztór gúnyosan vigyorog az asztal másik végében.

– Az itteni nőkben megvan a legértékesebb szépség: a test és a jellem ereje.

Tündareósz felemeli a kupáját.

– A spártai nőkre! – mondja.

Mindenki elismétli a szavait, az aranykupák csillognak az olajlámpások fényében.

Nyáron későn nyugszik a nap. Klütaimnésztra a teraszon áll az előcsarnok előtt, és a kelet meg nyugat felé eső hegyeket nézi. A csúcsaik tökéletesen kirajzolódnak a narancssárga ég előtt, aztán lassan elhomályosodnak, belevesznek az egyre növekvő sötétségbe. Amikor lépteket hall maga mögött, nem fordul meg. Tantalosz megáll mellette, ahogy Klütaimnésztra remélte. Azt akarta, hogy a férfi kövesse, most viszont nem tudja, mit mondjon. Így hát vár. Amikor odafordul felé, Tantalosz az ő arany fülbevalóit bámulja, amelyek a nyakát és a vállát súrolva lengedeznek. Olyan az alakjuk, mint a nagy anemónáké.

– Tudod, honnan származnak a szellőrózsák? – kérdezi Tantalosz, megtörve a csendet. A hangja kedves, a bőre olyan sötét, mint a tölgyfa.

– Mi anemónáknak hívjuk őket – feleli Klütaimnésztra.

– Anemónák – ismétli Tantalosz. – Aphrodité istennő teremtette őket egy Adónisz nevű fiú véréből, akibe szerelmes volt.

– Tudom, mi történt. Adóniszt megölte egy vaddisznó.

Tantalosz a homlokát ráncolja.

– A fiú meghalt, de az istennő iránta érzett szerelme tovább él. A virág a szépségére emlékeztet, meg arra, hogy ki kell tartani a nehézségek idején.

– Ez igaz, de Adónisz meghalt, és egyetlen virág sem pótolhatja.

Tantalosz elmosolyodik.

– Csakugyan különös nő vagy.

Nem vagyok különös, akarja felelni Klütaimnésztra, de hallgat, visszafojtja a lélegzetét.

– Apád azt mondja, olyan bölcs vagy, mint bármelyik érett nő, amikor pedig a húgodat kérdeztem rólad, azt felelte, mindig tudod, mit akarsz.

Klütaimnésztra oldalra hajtja a fejét.

– Az irigylésre méltó lenne még egy férfi számára is.

Tantalosz mosolya lehervad az arcáról, Klütaimnésztra pedig attól tart, hogy a férfi otthagyja. Ő azonban megérinti a haját. Megsimítja a befont fürtöket, és megtalálja a nyakát. A keze mintha égetné Klütaimnésztra bőrét, mégis többet akar. Lép egyet Tantalosz felé, már olyan közel áll hozzá, hogy érzi a testéből áradó hőt. Belehasít a vágy, de nem mehet közelebb. Hiszen ez az ember mégiscsak egy idegen! Mozdulatlanul állnak, csak a világ változik körülöttük.

Az árnyak egyre hosszabbra nyúlnak a teraszon. Minden tompa, egyre halványul, mintha az ég összeolvadna a földdel, az arcuk pedig feloldódik, mint egy kósza lehelet.