Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

I. Előadás előtt

II. Mi volt a hosszú levélben

III. Szíhalmi Pál meg Viparína Ákos

IV. Az ítélet

V. Régi és friss bajok

VI. A juhász és kutyája

VII. Új kaland

VIII. Deldeli úr barlangjában

IX. Bársonyujj meg kendermag

X. Többsincs halála

XI. A nagykállói vásár

XII. Az új otthon

XIII. Az úr és a cselédei

XIV. A leány regimentje

XV. A diákok úrrá lesznek

XVI. Színészek jönnek. Történnek egyéb dolgok is

XVII. Útban hazafelé

XVIII. A kazamata

XIX. Tündérország elfoglalása

XX. Fölfedezés! két fölfedezés! sok fölfedezés

XXI. A baj látogatóba jön, de nem marad sokáig

XXII. Nagyon régi dolgok, igen friss újságok

XXIII. Egy pajtás kerül

XXIV. Penteku, Penteku!

XXV. Élet vagy halál

XXVI. Menekülés

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Bródy Sándor

AZ EGRI DIÁKOK
KÉT MAGYAR ROBINSON TÖRTÉNETE

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-714-7 EPUB
ISBN 978-963-559-715-4 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

első kiadás: 1894

a borító az egri Líceumról 1854-ben készült rézmetszet
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

I.
Előadás előtt

Reggeli fél nyolcat ütött a ciszterciták egri székházának toronyórája. A reggeli mise már véget ért, a gimnázium iskolaszolgája, az úgynevezett pedellus pedig elsőt csengetett.

A diákok egyszerre ellepték a székegyház nagy udvarát, kis udvarát; a szellős nagy, de homályos folyósokon, a bolthajtásos tanúlótermekben alig lézengett még egy-két fiú. Némely hanyag diák, aki itt akarta megtanulni a leckét; egy-két kitűnő szorgalmú tanúló, aki még egyszer elismételte, a mit tudott.

A többség vígan beszélgetett, szaladgált, vitatkozott a partoldalba épített szentek szobraival ékesített udvarban, nekidűlt az akácfának, amely éppen virágzott Mária havának e gyönyörű utolsó napján, az 1846-ik esztendőben.

Körülbelül félszáz esztendeje, de a diákok jórészt akkor is csak arról beszélgettek, amiről manapság. Legfeljebb beszédjük módja volt más, nem egyszer latin szóval szóltak és sok olyan mondást ejtettek, ami azóta divatját multa. Leginkább tanulmányaikról, a bizonyítványról, tanáraikról s játékaikról beszélgettek.

A labdázás hónapjában leginkább kis és nagy métáról, körbe rótáról meg duplexről beszélgettek az egri diákok.

- Gyerünk, ki gyön délután nagy métára? Pompás helyet találtam a páston!

- Jobb a vár alatt!

- Gyerünk a sáncokba.

- Bekötötted-e már a bőrlabdám?

- Oláh Guszti tegnap duplexban úgy megütötte a hátam, hogy most is sajog bele!

Ezek és ilyen mondások hallatszottak mindenfelől. Különösen a kisebbek csoportja volt az igazi játszó-kedvében. És sok fejecskében megfordult az a bűnös gondolat, vajha szombat délután volna, amikor nincs előadás s nem kell vasárnapra leckét tanulni.

Itt-ott a nagyobb diákok is belekeveredtek a tervezgetésekbe, de jórészt külön csoportot alkottak, beszélgetve csendesen, vagy némán hallgatva egy-egy társukat, aki lassan majd hirtelen nagy hévvel olvasgatott nekik.

Petőfi, Tompa, Arany s Vörösmarty friss versei ragadta el úgy őket, hogy a pedellus első csengetését se hallották. Olvasgattak a pesti postával épp most érkezett mindenféle lapokból, folyóiratokból. És míg szemük csillogott a költészet tiszta gyönyörétől elragadtatva, beszélgettek a költőkről, akik közül nem egy városukban járt, mint Petőfi, vagy a dicső emlékű egri várról írt, mint Vörösmarty örökszép hőskölteményében, amelynek a címe is „Eger”.

Csak a toronyóra zavarta meg őket egy kissé. Újra ütött s jelenté, hogy már csak egy negyed hiányzik a nyolcból. És lassanként páros sorrendben jöttek a növendék papok, akik ide jártak iskolába.

Jöve legelőször a világi kispapok fekete csoportja, akiket egy magas, karcsú, fiatal pap vezetett. Nem diák már nyilván, csak preceptora ezeknek.

- Ni Tárkányi Béla! - suttogták a versolvasó ifjak tisztelettel teli.

- Ez írja azokat a szép verseket? - kérdé egy fiatal tót diák.

- Ennél volt látogatóba Petőfi is, - jegyezte meg egy idősebb.

Alig hiányzott már egy pár perc a nyolcból, amikor az ifjú népség egyszerre csak hullámzani kezdett.

- A pedellus! Hosszú levél! Mi történt? - suttogták mindenfelé, össze-vissza.

Csakugyan a pedellus jelent meg a rendház kertjének ajtajában, bizonyosan a folyton kertészkedő rendfőnöktől jön, hóna alatt egy hosszú alakú paksamétával, s egyenesen az igazgató lakása felé tart.

Egy-egy szakállas diák - mert akkortájt ilyenek bőven jártak a felső gimnáziumba - megtudakolta az öregtől:

- Tán valami baj esett, Nagyfejeő bácsi?

Az öreg pedellus pedig a félelmetes tömlöc ismert hangzású kulcsait csörgetvén zsebében, foghegyről csak annyit felelt:

- Hosszú levél!...

- Hosszú levél! Hosszú levél! - visszhangzott végig a bűvös szó át az egész téren, be a lassanként népesedő tanúló termekbe.

Vajon mi lesz benne? A kétrét összehajtott durva diós-győri papiros belső része vajon mit foglal magában? Hiszen csak új iskolaévet szentelő isteni tisztelet után, bizonyítványosztás, vagy hosszú ünnepek, nagy vakációk után szokás ilyesmit írni, kiadni. Ezeken a kérdéseken törték a fejüket sokan, míg mások, különösen a harmadosztálybeliek, minden kérdés és kétkedés nélkül örültek annak, hogy ilyenformán a magyar nyelv, amely nyelvet, mint minden tantárgyat, latin nyelven tanítottak, elmarad, vagy legalább is ebből az akkor nehéz tárgyból nem kérdez a tanár.

Pont nyolc óra volt. A diákok csendesen ültek padjaikban.

De minden tanár - példátlan eset - késett, csak nyolc óra után lépett be osztályról-osztályra a pedellus és szólt:

- Az egész osztály szép rendben jöjjön rögtön a gyűlésterembe.

II.
Mi volt a hosszú levélben

A tanácsteremben együtt ült már az egész rend. A hosszú zöld posztóval leterített asztal fejénél ült az ősz prior, a rendház főnöke, violakék kis sapka volt a fején, egy korán kinyílt labdarózsát szagolgatott. Jóságosan mosolygó arcán eloszlott ama diákoknak a félelme, akiknek volt okuk a rendkívüli eset miatt megszeppenni. Jobbról a szigorú arcú igazgató ült, balról a legöregebb tanár, fehér hajú, de üde s remek szép arcú férfi, az iskola ünnepi szónoka. Aztán jobbról, balról, sorba az egész tanári kar, végül a legfiatalabb, a tanácsülés jegyzője.

Mindannyian fekete övű fehér reverendájukban, minden dísz nélkül, csak a prior nyakán csüggött széles arany láncon nagy arany kereszt.

A fiatalság lassankint elhelyezkedett. Elől a kicsinyek, hátul a nagyobbak. Az ajtókban a pedellus s az egyházfi állt.

Néma csend lőn, alig hallatszott innen-onnan suttogó hang, az is elnémult, a mint a prior megszólalt:

- Édes fiaim! Összehíttunk benneteket, mert rendkívüli alkalom késztetett rá. Valamelyik méltatlan társatok letért az erény útjáról s azon van, hogy megcsúfoljon benneteket. Még mi magunk se tudjuk, ki az, de rossz cselekedetét igen is tudjuk. Van itt valaki köztetek a ki - kimondani is iszonyodom - a máséhoz nyúlt... lopott.

Ez a rettenetes szó megremegteté az egész ifjúságot. Izgatottan néztek össze. Ki-ki kereste a bűnöst.

Az ősz prior felállt, már most eldobta kezéből a labdarózsát s szigorú hangon ismételte:

- Igen, lopott! S itt van közöttetek. Nektek tudnotok kell, ki az. Mutassátok meg, mutassatok rá újjal és mondjátok neki: Eredj közülünk, hozzánk ne érj!

Kínos elnémultsággal feleltek erre a felszólításra.

A prior folytatá beszédét:

- Szóljatok, ki a bűnös?

Nem szólt senki.

- Hallgattok, jól van, tehát menjen a dolog máskép. Pedellus, bocsássa be Szűrszabó uramat.

Szűrszabó János lépett be a terembe s megállott az ékes testület előtt s köszönt illemtudóan, de egy kissé megszeppenve.

- Ni, a madaras kofa! - suttogták maguk közt a diákok.

Csakugyan az volt a Szűrszabó uram, egykoron kemény foglalkozásban mester, sarkantyús; de vénségére a szelíd madarak barátja, bolondja. „Madaras kofa, madaras kofa!” kiabáltak utána a csintalan gyerekek az utcán. Pedig nem is kofáskodott, magának tartotta meg azokat a szebbnél-szebb galambokat, haragosnál-haragosabb papagájokat, hollókat, csókákat, amelyeket mindenfelé összevásárolt, nagy szorgossággal táplált, tenyésztett. Híressége volt ő akkortájban Egernek, majdnem olyan, mint a nagy líceum palotája, amelynek annyi az ablaka, ahány napja van az évnek. Neki meg galambja volt ennyi, háromszázhatvanöt. Kis, fekete csőrű, nagy, sárga szájú, fehér, fekete, úri fajtájú s közönséges tanyai galambok, pávafarkúak, bóbitásak. Elsötétítették egy darabon az eget, ha a mester felrebbentette őket. Egyszer eldöntöttek egy négyéves kis leányt, amint a kaba elől menekülve, lecsaptak az udvarba. De hát a galambok csak galambok! Lehet mindenkinek, de a madaras kofának volt két olyan madara is, amelyet nagy költséggel hozatott külső országból. Két kis kolibri madár, olyan mind a kettőnek a farka, akár egy lant s olyan a színe, mint a szivárványé. Nagy híre is volt a városban ennek a két madárnak, amellyel együtt éppen ötszáz, minden fajta madara volt a jó Szűrszabó Jánosnak. Madara ötszáz, de felesége, gyereke, családja egy csepp sem. A madarakat szerette hát úgy, mintha gyermekei volnának, a kolibri madár pedig közöttük két legkedvesebb cselédje. És épp annak kellett elvesznie, épp azt vitték el!

- Szűrszabó uram, halljuk, beszélje el az esetet, a bűnös tán magába tér s előáll.

A madaras kofa siralmas arccal nyögé:

- A madaraim... szomorúak voltak... kitettem éjjelre... az eszterhéj alatt háltak... reggel sehol, csak a kalitka üresen... Üresen! - ismétlé és sírva fakadt, de hirtelen abban hagyá, s dühhel fordult az egész diákság felé. - Hanem most már nyomon vagyok. A tollakat ma megláttam egy kert sövényében, a köszmétebokrok között.

- Kié az a kert? - kérdé az igazgató szelíden, de hirtelen.

- Potyoró kötélverő mesteré.

Lakik-e diák nevezett mesternél? Ha igen, álljon elé! - folytatá az igazgató.

Két kis diák kászálódott ki a többi közül s inogó lábbal megállott a tanácskozó asztal előtt. Hallotthalvány arcú két fiú: Szíhalmi Pál és Viparína Ákos.

III.
Szíhalmi Pál meg Viparína Ákos

- Lépjetek, fiaim, közelebb! - szólt az igazgató, aki ettől fogva maga vezette az ügyet.

A két fiú közelebb lépett. Szép, barna, karcsú fiú volt az egyik. Ezt Szíhalmi Pálnak hívták. A másikat, a szőke, tömzsi széles képűt pedig Viparína Ákosnak. Az előbbi vagy tizenhárom, az utóbbi tizenkét éves lehetett. Az iskolában egymás mellett ültek, barátok, lakótársak s földiek valának.

- Szóljatok, fiaim, Szíhalmi Pál, Viparína Ákos, tegyetek töredelmes vallomást. Egyiketek okvetlenül bűnös. A szóban forgó kolibri madarakat el nem vihette más, csak közületek egy; szóljatok! Íme, a tiszta váljon most el a bűnöstől s mutasson rá: te voltál, te vagy, - hangzott fel az igazgató harsány hangja.

A két fiú pedig nem vált el egymástól, sőt még jobban összebújtak. A kis Viparína a Szíhalmi Pál kezét szorongatta. Szólni egy hangot se tudott egyikük sem.

- Ők voltak, bizonnyal ők voltak, valamelyik közülük, tegnap hajnalban még láttam is azt a friss nyomot, amely az én portámtól az ő házukhoz vezetett, - jajveszékelte Szűrszabó uram.

- Nagy volt a nyom? - kérdé az igazgató.

- Nem, kicsiny, egy fiú lába nyoma! - válaszolta mohón a madaras kofa.

A meglepetés hangjai hallatszottak most fel az ifjúság között: tehát ezek közül valamelyik, Szíhalmi Pál vagy Viparína Ákos, egyképen jó fiú mind a kettő s most az egyiktől meg kell válniuk.

Vajon melyik? A két fiú kérdőleg nézett egymásra: te voltál volna s nekem nem mondtad, miért tetted? Ez a kérdés lebegett elkékült ajkukon. S bár szerették egymást mind a ketten: kölcsönösen biztosra vették egymásról, hogy a másik tette. De miért tette, hogyan juthatott az eszébe? Mind a kettőnek most hirtelen világosság jelent meg. Emlékeztek arra, mit mondott az elmúlt napokban házigazdájuk haldokló felesége: „Meggyógyulnék én, ha megehetném azokat a szomszédbeli arany madarakat becsinálva!” Talán valamelyikük - csakhogy betöltse a szegény asszony kívánságát - azért vitte el a madarakat.

De hogy tudta így eltitkolni a másik elől?

Csak úgy rajzott fel a sok fogas kérdés a fejükben. Egyre se tudtak válaszolni. Hanem hirtelen elhatározás kelt bennük: az egyik meg akarta menteni a másikat. Szíhalmi Pál fel akarta magát áldozni barátjáért, akit bűnösnek vélt s a bűntelen Viparína magára akarta vállalni azt a rossz tettet, a mit szerinte csak Szíhalmi Pali követhetett el.

Ez a nagylelkű, de botor felbuzdulás egyszerre csak pirosra festette az arcukat. S egy perc alatt történt mindez, egy perc munkája volt, a míg az idősebbik ilyesfélét gondolt magában: „Nekem még megbocsájt az én jó apám, más iskolába is adhat, ember lehet még belőlem, de a szegény Viparínának soha meg nem bocsát az édesapja, módja sincs máshová iskolába adni, mint éppen csak ide. Elpusztul, ha innen kicsapják a szegényt!”

A szegény Viparína pedig ezt forgatta az eszében: „Minek is kínlódjam én itt? Úgy se nekem való az iskola. A kis testvéreimtől vonom el azt a tíz sájin forintot, amit apám hónaponta nekem küld. Jobb lesz, ha mesterségre megyek, vagy az apámhoz állok, legyen vénségére, aki átveszi a hivatalát: az egyházfi szép tisztét s nemes mesterségét a harangozóságnak. Velem semmi baj nem történhetik, ha el is kergetnek innen, de milyen csúfság az olyan úri fiúnak, mint a Pali! Az emberek tolvajnak nevezik, otthon a mamájának kiég a szeme szégyenletében!”

Néma csend volt a tanácsteremben. A fiúk visszafojtották lélegzetüket, amint megszólalt Szíhalmi Pál:

- Én voltam!

És fejét lehajtva, megtörötten várta az ítéletet. Fel sem hangozhatott az ítélet, midőn a kis Viparína vékony hangja is megcsendült. Zavarodottan, töredezett hangon mondja:

- Én voltam!

- Tehát együtt voltatok? - kérdé az igazgató összevonva szemöldökét.

- Nem, csak én egyedül! - szólt Pali most már nyugodtabban.

De Ákos nem engedte az igazát, hebegett, motyogott, összezagyválta a szót, mindent magára akart vállalni s így csak jobban belesodorta a bajba barátját.

A madarak barátja ott állt mögöttük, vérben forgó szemét feléjük fordítá, szólni s kiabálni akart örömmel, gyönyörrel: íme, megvannak! Majd hogy rájuk nem rohant, de türtőztette magát, a hogy tudta, hanem beszélt, hadonászott:

- Hát ti vagytok, szép madarak! Tudtam, láttam azelőtt is, amint vedertétek a galambjaimat, csúfoltátok a páváimat! Ti tettétek - tudtam! Láttam az arcotokon, amint másnap elmentem hozzátok keresni az édes kis arany madaraimat. Hát kellett a tolla, kalap mellé kellett, biztosan ott van most is!

Egy osztálytársat elszalasztottak hirtelen a két bűnös kalapjáért. Két egyforma kalap került a tanácskozók asztalára. Színre, nagyságra egy, csak abban különbözött az egyik a másiktól, hogy alig látható piciny kolibri madár tolla, vagy helyesebben pihéje volt az egyik szalagja mellett.

- Kié ez? - kérdé az igazgató.

- Az enyém! - szólt Pál.

- Az enyém! - nyögte Viparína.

- Csend, elég! - szólalt meg a prior. Aztán a tanító szerzetesek felé fordulva félhangon mondá:

- Tisztelt rendtársak, határozzunk ez elvetemült ifjak felett.

IV.
Az ítélet

Még aznap délelőtt meghozták az ítéletet. Szíhalmi Pált és Viparína Ákost kicsapják a rend főgimnáziumából. Meghozták, de nem hirdették ki a fiúk előtt. Írnak mind a kettő apjának, hogy jöjjenek a fiúik után, vigyék el az intézetből. De a fiúk megtudták, hogy mi vár reájuk. Bizony kicsordult mind a két fiú szeméből a könny, amikor az ítéletről értesültek.

Csak most tudták meg, mit jelent innen elválni. Egy pár órával előbb még örültek a délutáni vakációnak, bezzeg nem repesett most szívük annak a vakációnak, melynek a végét se látták.

Szomorú szabadság!

„Könnyű a madárnak ágról-ágra szállni” - de nehéz, nagyon nehéz az emberfiának megválni szerette társaitól, a helytől, amelyet úgy megszokott, úgy megszeretett!

Úgy botorkáltak kifelé, alig látva, alig hallva, ami körülöttük élt, körülöttük hangzott. Csak kinn ébredtek fel ebből az államszerű állapotból. Bora néni a vén, rossz szemű zsemlyés kofa, aki már vagy negyven esztendeje árulta a „marczit”, sóskalácsot itt, meghallotta a diákok sorsát s elejbük állott.

Erőnek erejével egy-egy cipót akart szegényeknek adni - hitelbe. „Majd megfizetitek, ha a lyukas hídon pénzt találtok” - mondá nekik.

Könnyezve köszönték meg s kereken utasították vissza a jó öreg asszony ajándékát:

- Nem eszünk mi már többet, Bora néni, a maga zsemlyéjéből! - mondá Szíhalmi Pál, aztán megtörülve szemét, odafordult társához:

- Törüld meg a szemed, ne menjünk így szégyenszemre keresztül a városon.

De azért csak pityeregtek egyet-egyet. Valamelyik talán meg is bánta a nagylelkűségét, de csak egy percre.

Még mindig nem tudták meggondolni cselekedetük következményeit, még mindig nem tanakodtak azon, mit fog apjuk mondani a dologhoz, ők maguk mivé lesznek. Csak az fájt nekik, az az érzés szorította össze a szívüket minduntalan, hogy ki vannak taszítva onnan, ahol még reggel otthon voltak s ma más ül a helyükön.

Aztán mit fog mondani házigazdájuk, Potyoró mester, ha meglátja őket, ha megismeri arcukon: mi esett meg velük!

Bizony az nem vett észre rajtuk semmit. Csendesen ült beteg felesége ágya mellett. Ott a hol a beteg volt, amikor ők reggel elmentek hazulról, de most nem volt az többé:

Meghalt.

Tompa fájdalomba merülve, némán ült a szegény mester felesége holtteste mellett s észre se vette őket, akik kezdetben nem látták, mi történt, de csakhamar meglátták vagy helyesebben megérezték, amint az ágyra pillantottak.

Megüvegesedett, nyitott szemekkel, sárgán, mint a viasz s mozdulatlanul, mint egy darab fa feküdt ott a mesterné asszony.

- Meghalt! - hebegte önkéntelenül Pál.

A mester, mintha álmodnék, igent bólintott fejével. A fiuk közelebb léptek a halottas ágyhoz. A halál, házigazdájuk fájdalma elfelejtette velük a történteket. Nem is szóltak egy szót se, hanem kifordultak a konyhába, ahol nyolc árván maradt, kis gyermek - mind kisebb, mint ők - zsivajgott.

- Csitt! - mondá a legnagyobbik - anya meghalt!

- Meghalt! - ismétlé egy négyéves kis lány, kit Csin Terkának neveztek a gyerekek, mert nagyon csinos volt.

- Bizony, pedig apa megfőzte neki azokat az arany madarakat, amelyeket Szűrszabó bácsitól hozott el az éjjel s azoktól meg kellett volna gyógyulnia! - suttogta a hét éves Anti.

A szomorúság e sötétségében hirtelen világosság derült fel nekik. Hát egyikük se követett el bűnt, hanem a mester, hogy megmentse élete párját a haláltól. Babonából tette.

A kis Viparínának most eszébe jutott egy pillanatra, hogy ő visszamegy az igazgató elébe s fölfedez mindent.

- De akkor a szegény mestert bezárják, börtönbe vetik! - mondá az idősebb s okosabb Pál.

Megölelték hát egymást s megfogadták kölcsönösen: nem szólnak senkinek, szenvedjenek inkább ők, mint a nyolc árva szerencsétlen apja, akit, ha becsuknának: meghalnának éhen a gyerekei.

Azon nem is tűnődtek, hogyan került az egyik kalaphoz a kolibri madár tolla? Véletlenül ragadt oda? Szíhalmi Pál inkább a fölött évődött, mi lehet az oka, hogy se levelet nem kap otthonról, se az élelmiszerekkel megrakodott társzekér nem érkezik meg, amelyet pedig minden második hónapban rendesen elküld az édes apja. Most már két hónapja múlt, hogy mind ennek se híre, se hamva.

V.
Régi és friss bajok

Másnap délután temették el a mesterasszonyt. Az a szomorúság, amely itt körülveszi vala őket, megint csak elnyomta a saját bajuk felett való bánkódásukat.

De másnap reggelre kelve, eltelt a szívük keserűséggel, amint látták a szomszédbeli fiúkat iskolába menni. Most megirigyelték még Piczere Pétert is, aki búsan ballagott el előttük, tudta most is bizton, hogy felelni fog, még pedig számtanból, tudta azt is, hogy nem tud a leckéből - egy komát sem.