Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

A.K. Green

ZÁRT AJTÓK MÖGÖTT

fordította:
ismeretlen

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-501-3 EPUB
ISBN 978-963-559-502-0 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

első kiadás:
1880

az elektronikus kiadás az 1923. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a mű eredeti címe:
A Strange Disappearance

a borító 1930-as évekbeli detektívmagazin címlapja
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

1.

Doktor Cameronnak jegyesével, Gretorex Genovévával este nyolc órakor kellett volna megesküdnie szülei lakásán, a Szent-Miklós téren. Most négy óra volt.

A doktor fürdőszobájában ült. Elvonult elölte egész elmúlt élete s légvárakat épített a jövőre nézve. Bár még fiatalember volt, mint orvos máris nagy népszerűségre vergődött. S most, hogy New York egyik leggazdagabb és legtekintélyesebb polgárának leányát volt elveendő, ez újabb becses összeköttetésekre nyitott neki kilátást s menyasszonya részéről nagyon tekintélyes vagyont várhatott. Ezek a nem kedvezőtlen járulékok még inkább emelték szemeiben menyasszonyának bájait. Nem mintha nem szerette volna, - vagy legalább nem hitte volna, hogy szereti - eltekintve a leány társadalmi helyzetétől. Hiszen szép s büszkén tartózkodó leány volt, amit a doktor legjobban csodált rajta. Előkelő lénye, társadalmi műveltsége az ő egyébként is tisztelt nevének nagyon jó hangzást kölcsönöz.

Persze, voltak szeszélyei is, mint ami másképp nem is várható az ily társadalmi állásban lévő leánytól, a doktort inkább tisztelte s nagyra becsülte, semmint szenvedélyesen odaadta volna magát neki. Ezt a jegyesi idő alatt számos apró esemény elárulta.

Viszont a doktornak nem lett volna nagyon kedvére Valami túláradó érzelmű menyasszony. Ennek a házasságnak nyugodt méltósága jobban megfelel az ő karakterének s ez a frigy mindkettőjükre nézve nagyon kielégítő volt.

Csak egyetlen körülmény okozott neki gondot. Menyasszonya az utolsó héten miért húzódott annyira vissza? Micsoda különös oka lehetett erre? Genovéva nem volt könnyen megérthető karakter. Hideg, többnyire bágyadt, fátyolos tekintetében néha megvillant valami, mintha szelleme fény és levegő után vágyódott volna, hogy szabaddá és naggyá fejlődhessék. A doktor lelkében az a gondolat merült föl, hogy a leányban szokatlan tetterő szunnyadozik, melynek számára azonban nem kínálkozik tér előkelő társadalmi életének megszokott keretein belül.

De miért nem akarta őt látni? Talán valamiért megneheztelt reá? Ezt nem hihette. Gazdag ajándékokat küldött neki, melyek Genovéva finom ízlésének megfeleltek. Vagy beteg volt? Akkor őt, mint orvost értesíteni kellett volna erről. De hiszen mikor legutoljára látta, sokkal egészségesebbnek s virulóbbnak látszott, mint valaha. Látott ugyan rajta valami kis idegességet, de viszont sokkal udvariasabban fogadta; mint bármikor. Mosolya, melytől színe megrémült, melegebb s bensőségesebb volt, mint rendesen. Az a pár futólagos szó, melyet hozzá intézett s az a hirtelen félénkség, mellyel kezet nyújtott, még élénk emlékezetében állt. Bucsucsókja azonban, melyet adott, nem volt hideg és szertartásos, s úgy látszott, mintha ajkaival vissza akarná adni az ő ajkainak nyomását.

Mindebben nagyon kedvező jelet látott volna arra nézve, hogy jövő viszonyuk sokkal bensőségesebb lesz egymáshoz, ha menyasszonyának későbbi magatartása ezt a föltevést le nem rontotta volna, ily körülmények közi hátha lázra, vagy betegségre mutatott előbbi magaviselete. Beteg volt talán s ezt eltitkoltál; előtte. Az inasnak jelentései: Gretorex kisasszony szíves elnézést kér, de most éppen nagyon el van foglalva, Gretorexné asszony nagyon sajnálja, de a miss épp az imént távozott hazulról - csupa puszta udvarias szólásmód is lehetett az igazság leleplezésére. Pedig nyugodt megfontolás mellett ez a föltevés sem állhatott meg. Hiszen csak füléhez jutott volna, ha csakugyan beteg lett volna.

Bármint áll is azonban a dolog, pár óra múlva felesége lesz. El is űz magától minden gondolatot s egyes-egyedül arra a meleg csókra akar emlékezni.

Az ajtón kopogtak s ez föl riasztotta merengéséből. Bosszúsan emelkedett föl. Csak nem az érte küldött lakodalmi fogat érkezett meg, azonkívül pedig meghagyta, hogy sem látogatók, sem betegek számára nincs otthon. Talán üzenet volt Gretorex kisasszonytól. Az ajtóhoz sietett. Ez azonban magától föl tárult, mielőtt odaért volna s egy ismeretlen úr lépett a szobába. Volt az idegennek külsejében valami megnyerő, nyugodtan, rendkívül szelíd hangon beszélt, pedig látszott, hogy sürgős ügyben jött.

- Sajnálom, hogy háborgatom - mondta. - Szolgája megmondta, hogy ma van a lakodalma s este nyolckor lesz az esküvő. Mégis szabadjon kérnem egy kis beszélgetésre, mert az ügy rendkívül fontos és sürgős.

Föltűnt Cameronnak, hogy az idegen nem tekintett nyíltan a szemébe, hanem a szobában valamelyik tárgyra függesztené tekintetét, ami nem mutatott őszinteségére s közlékenységre. Látszott, hogy az illető nem tartozott a magasabb társadalmi osztályhoz.

- Foglaljon helyet - mondta a doktor. - Bizonyára orvosi tanácsot jött hozzám kérni.

- Nem éppen - mondta, miközben tekintete különösen szánalmas kifejezéssel nyugodott a doktor fehér nyakkendőjén, vagy egyéb az asztalon heverő apró tárgyakon. - Úgyszólván az orvossal óhajtanék beszélni, de nem vagyok páciens, azaz hogy sajnos, nem vagyok az - tette hozzá komoly hangon, úgy hogy az orvos meg kezdte szánni, bár gondolatai egészen másfelé kalandoztak.

- Mondja hát. hogy mi hozta ide.

- Engedelmével - mondta az idegen. - De attól félek, hogy nem lesz türelme meghallgatni azt a történetet, melyet előbb el akarok Önnek mondani. Magában véve ugyan nem érdektelen, de oly kevéssé illik az ön mostani hangulatához, hogy türelemmel kell fölvérteznie magát. De nem kerülhetem ki, el kell önnek mondanom s meg kell hallgatnia, még pedig most, ózonnal, anélkül, hogy félbeszakítana. Nem, tehetek mást.

Ez megnyugtatókig halott, főleg mert az idegen nem kellette túlérzékeny ember benyomását

- Szabad kérdeznem a nevét? - mondta Cameron.

- Aligha fogja ismerni, - volt a nyugodt válasz - és sokkal jobban szerettem volna, ha nem kérdezi. De mivel roppant fontos, hogy teljes bizalmával ajándékozzon meg, hát engedelmével Gryce vagyok, Ebenezer Gryce, a titkos rendőrség hivatalnoka.

Doktor Cameron aggodalma egyszerre eltűnt. Bármit fog is elmondani, a rendőrségnek sem vele, sem semmi hozzátartozójával nincs semmi dolga.

- Ön nagyon szerény, - mondta Cameron udvariasan - hiszen az ön nevét jól ismerik. Valószínűleg valami orvosi véleményadásnál van szüksége segítségemre.

A detektív komor tekintetét elfordította a kandallón lévő nevető kerubról s a doktorra nézett, anélkül azonban, hogy ennek lekötelező mosolyát viszonozta vagy ebből magaviseletét megváltoztatta volna.

- Úgy értjük meg egymást leggyorsabban, ha elmondom a történetemet - mondta a másik s habozás nélkül bele is kezdett.

2.

- Öregszem, - kezdte Gryce - s megvannak a magam gyengéi. De azért vannak ügyek és dolgok, melyeket csakis rám bíznak, olyanok tudniillik, melyeknél tekintélyes emberek becsülete forog kockán. Azért nem is csodálkoztam rajta, mikor három nappal ezelőtt egy hölgyhöz, mondjuk A. hölgyhöz hívtak, egy ügy miatt, mely a legszigorúbb hallgatást követelte. Siettem a meghívásnak eleget tenni, mert A. nagyon tekintélyes asszony, s férjének tág körben nagy befolyása van.

A.-né már nagyon várt s nyomban közölte velem, hogy mi nyomja a lelkét.

- Nagyon nehéz dilemmában lát engem, kedves Gryce, oly eset fordult elő családomban, mely valószínűleg gyalázatba dönti, ha ön nem segít. Az ön tanácsát kérem, hogy vajon alapos-e a félelmem, vagy nem. Ha nem, akkor felejtse el, hogy valaha is megfordult ebben a házban.

Meghajtottam magamat s roppant kíváncsi voltam szokatlan izgatottságának okát megtudni. Fia nem volt, hogy kicsapongásaival bánatot okozott volna neki, férje pedig minden gyanún fölül áll. Az asszony nem hagyott sokáig kétségben.

- Van egy leányom, Gryce úr, egyetlen gyermekünk, kit mindig gyöngéden szereltünk.

Itt aggodalmasan nézett rám, mintha attól félt volna, hogy valaki hallgatódzik.

- Elhagyott bennünket, elment, csak kevesen tudják a házban, miért... elment anélkül, hogy megmondta volna, hogy hova, elment megmagyarázhatatlan módon s csak nagyjában sejteti velünk, hogy miért... és... és...

- De asszonyom, - szakitám félbe - ha csak egyáltalán magyarázatot hagyott hátra, akkor...

A.-né összegyűrt kis cédulát húzott ki zsebéből s odanyújtotta nekem.

- Ezt a levelet kaptuk a postán - mondta. - Leányomtól semmi oly kérést meg nem tagadtam volna, melynek értelme van, ha hozzám jön vala, mert hiszen itthon voltam, mikor hazulról távozott.

Gyorsan átfutottam a sorokat, melyek igy szólak: „Kedves anyám!

Nyugalomra van szükségem. Pár napra elmegyek, de 27-én ismét visszajövök. Ne aggódj.

Szerető …“

- Nos? - kérdeztem. - Mi van ebben rendkívüli? Azt mondja, hogy 27-én visszajön s ma még csak 24-ike van.

- Leányom azelőtt sohasem távozott anélkül, hogy engedelmemet ki ne kérte volna. A távozásra soha rosszabb pillanatot nem választhatott volna. Lakodalmára, mely 27-én lesz, már szétküldtük a meghívókat.

Gryce hirtelen félbeszakította, mert Cameron rémülten ugrott föl.

- Nem csodálom, hogy annyira érdekli, - jegyezte meg a detektív szárazon - mert hiszen az ön saját esküvője is küszöbön áll.

A doktor ismét leült, elfordult a világosságtól, igyekezett izgatottságát elpalástolni, mialatt Gryce folytatta:

- A.-né kétségbeesett aggodalma még mindig nem volt előttem alapos. Megkérdeztem tehát, vajon azt hiszi-e, hogy leánya azért hagyta el a házat, mert az esküvő elől akar menekülni?

- Nem tudom, mit gondoljak - mondta az asszony vigasztalanul. - Leányom egy idő óta teljesen megváltozott Férjemnek is feltűnt. De sejtelmünk sem volt, hogy ily borzasztó szándékai vannak. Hova mehetett? Mi lesz belőle? Mit mondjunk a világnak? Hogy adjuk tudtára a vőlegénynek?

- Azt hiszi tehát, hogy...

- Hogy múló elmezavarban szenved. Lehet, hogy az utóbbi hetek izgalmai okozták. Nem marad más hátra, mint megvárni, hogy vajon az esküvőjére visszatér-e.

Erre csak egy feleletem lehetett

- Miért nem mondja ezt meg bizalmasan a vőlegénynek, miért nem közli vele aggodalmát, miért nem kéri segítségét, hogy együtt keressék meg?

Meglepett, hogy mily választ adott erre.

- A mi büszkeségünk s az övé megtiltja azt - mondta a hölgy. - Az ilyen megbeszéléseknél biztosan szóba kerülne olyasmi, ami ránézve éppoly megalázó lenne, mint miránk nézve. Azután meg hátha a helyzet nem oly kétségbeejtő, mint mi gondoljuk. Hiszen nincs kizárva, hogy a kellő időre visszaérkezik, Akkor örökké sajnálnék, hogy a vőlegénynek vallomásokat tettünk.

- Mióta vette észre, hogy a leánya magaviseleté megváltozott? - kérdeztem tőle.

- Mióta az esküvőre a legutolsó előkészületeket megteltük. Csodálom, hogy ez nem tűnt föl vőlegényének, mert éppen vele szemben volt legkülönösebb. Hetek óta minden összejövetelt különös kegyként adott meg neki, sőt utóbbi napokban egyenesen vonakodott őt fogadni.

- S micsoda okot hozott föl erre nézve?

- Fáradtságot, lehangoltságot, sürgős levelet, a szabónőjét, kit nem szabad megvárakoztatnia, szóval ami épp eszébe jutott.

- De azért folytatták az esküvői előkészületeket?

- Természetesen s a meghívókat is szétküldtük.

Ez utóbbi szavak hangsúlya gondolkodóba ejtett, A.-né leereszkedő, barátságos, jótékony hölgy, de egyszersmind nagyvilági dáma is volt. Lehetetlennek tartotta, hogy a társadalmi illem ellen vétkezzék. Ha már egyszer leánya egy tekintélyes embernek odaadta a kezét, ez az ő szemében visszavonhatatlan volt, mert nem lett volna képes elviselni a világ pletykáját. Ezt a körülményt nagyon fontosnak tartottam.

- Ha azt akarja, hogy szorult helyezőiében segítségére legyek, akkor velem szemben teljesen őszintének kell lennie. Mondott-e a leánya olyasmit, hogy szeretné az eljegyzést visszacsinálni?

- Egyszer azt kérdezte, - mondta A.-né - hogy nem késő-e már. Erre természetesen csak egy feleletet ad hal lám, s azóta sohasem beszélt többé róla. De ez csak szellemi zavar volt nála - tette hozzá gyorsan az asszony. - Vőlegénye ellen nem volt semmi kifogása.

- Csak a házasság ellen? - kérdeztem.

- Kétségkívül.

- S azt hiszi, hogy szereti azt a férfit, kivel meg kell esküdnie?

A válasz tétovázó volt:

- Boldog volt, mikor a férfi megkérte a kezét.

- Azt hiszi, hogy talán más valakit szerel? - kérdeztem vakmerően.

Az anya rémülten hátrált.

- Ó, nem, - mondta - bizonyára nem. Hogy is lenne ez lehetséges? Ismerőseink közt egy sincs a vőlegényéhez fogható.

Ez az illető úrra nézve nagyon hízelgő volt ugyan, de engem nem elégített ki.

- Ön is tudja, hogy a leányoknak néha különös bogaraik vannak - mondtam én.

- Az én leányom nem fiatal, tapasztalatlan leány, uram. Eddig még mindig nagyon okosan viselkedett s éles ítélettel bírónak mutatkozott.

Erre nem volt mit felelnem. Láttam, hogy A.-né szilárdan meg van győződve arról, hogy leánya elmezavarban szenved. Közölte velem, hogy utóbbi időben még a családjával való érintkezést is kerülte s egyes-egyedül ruhatárával volt elfoglalva. Hozzátette azonban. hogy szabónőjére nézve mindig otthon volt. Minden más háttérbe szorult nála, ha új ruhát kellett próbálnia. Ezeket pedig egyre-másra hozták a házhoz. Soha még menyasszony ily behatólag nem foglalkozott ilyesmikkel.

- Már csak azért is reméljük hamarosan való visszatérését, mert hiszen új ruháit csak meg akarja nézni.

- Ruháit tehát nem vitte el magával?

- Egyetlenegyet sem.

- Útiládát sem?

- Csak egy kis kézitáskát.

- Honnan tudja?

- Hiszen láttuk elmenni. Mintha csak a városba ment volna bevásárolni.

- De pénz csak volt nála?

- Bizonyára nem sok. Az asztala fiókjában egy csomag bankjegy feküdt, ehhez hozzá sem nyúlt, öt dollárnál aligha vitt többet magával.

Ez a pont nem volt minden jelentőség nélküli. A leány vagy valamelyik ismerőséhez ment, vagy igazán megzavarodott az elméje. kérdésemre A.-né elmondta, hogy leánya mely házakban szokott megfordulni, de hozzá tette, hogy legjobb barátnéja Európában tartózkodik, a többi famíliákkal pedig nem oly bizalmas, hogy meglátogatná őket, éppen ily időben.

- S igazán nincs nála poggyász?

- Nincs. Holmijának átkutatása alkalmával kitűnt, hogy semmije nem hiányzik. Ékszerei: és zsebóráját is itthon hagyta.

Ez a körülmény nagyon nyugtalanított. Ki akartam olvasni az anya tekintetéből, hogy nem fél-e valami bajtól, valami mástól, mint amiről nekem beszélt. Vagy talán annyira el volt foglalva, hogy ilyen lehetőséget kizártnak tartott? Erről bizonyosat akartam tudni.

- Abbeli fáradozásaim közben, hogy leányát föltaláljam, nagyon hasznomra lesz az a körülmény, hogy kevés pénzt vitt magával - mondtam neki. - Előbb azonban meg kell bizonyosodnia afelől, hogy nincs-e a dologban egy harmadik személy is, természetesem férfi. Egészen bizonyos tehát abban, hogy titokban nem érdeklődik egy másvalaki iránt?

- Csak a saját szavait ismételhetem önnek, uram - mondta a szegény asszony. - Mikor utoljára láttam (tegnapelőtt este volt), oly ideges izgatottság látszott rajta, hogy kifejeztem előtte abbeli aggodalmamat, hogy meg fog betegedni esküvője előtt. Oly furcsán, oly természetellenesen nevetett, hogy még most is fülemben cseng. Azt mondta: „Eszembe sem jut betegnek lenni, legalább addig nem, míg a doktorhoz férjhez nem megyek.

A detektív pár pillanatra elhallgatott, azután ezt kérdezte:

- Mondtam már önnek, hogy A. kisasszony vőlegénye orvos?

Ez már sokkal több volt, semhogy a halálra kínzóit ember elhallgathatta volna. Cameron doktor fölugrott s hevesen mondta:

- Ne űzzön velem játékot, hiszen a saját menyasszonyomról van szó s ön itt végeérhetetlen históriái mond el nekem. Mindössze azt akarom tudni, vajon menyasszonyommal a kitűzött időre találkozni fogok-e az oltár előli, vagy közbotrány áldozata leszek, mciv behatással less egész későbbi pályámra. Most fél öt, nyolc órakor pedig...

- Tudom, - szakította félbe a másik - de az én nevem Gryce Ebenezer, s „lassan járj, tovább érsz“ az én jelszavam. Ha idejét igénybe vettem, hogy esetemet elmondjam, ez csak azért történt, mert…

De a doktor türelmének vége szakadt.

- Csak egyet mondjon meg nekem - kiáltotta. - Gretorex kisasszony visszatér-e a szülői házba, vagy nem.

- Nem.

- Hírt sem adott maga felől?

A detektív fejét rázta.

Doktor Cameron ajkaiba harapott, rekedten nevetni kezdett s kinézett az ablakon.

- Az esküvő tehát nem lesz meg, - mondta szárazon - s a nászfogatot ismét lerendelhetem.

- Ellenkezőleg, - mondta Gryce halkan, s odament hozzá - a kocsira azonnal szükségünk lesz. De míg megérkezik, hallgassa végig a históriámat.

- Még tovább is kínozni akar? Helyes, megadom magamat. Mondja meg, hogy mit tud s hova akar vinni.

- A C... hotelbe - mondta a detektív s megnyomta a villamos csengő gombját.

- Gyönyörű út az esküvőm napján. S mi célból?

- Van ott valaki, akit Mildred Farleynek hívnak, s szakasztott úgy néz ki, mintha az ön kandallójának párkányán lévő kép eredetije lenne.

A doktoron hideg borzongás futott végig.

- Az igazi eredeti?

- Ha tudnám, akkor önre nem lenne szükségem, s akkor inkább Gretorexnéval mennék oda.

- S miért nem teszi meg anélkül is?

- Egy oly városszerte ismeretes személyiségnek a hotelben a leánya esküvője napján való megjelenése mindjárt föltűnést keltene. Önnél egészen másképp áll a dolog, ön orvos, az ön jelenléte sehol sem kelt gyanút. Alkalmat nyújtok önnek a fiatal hölgyet megfigyelni, anélkül, hogy látná önt.

- S ha csakugyan az az idegen nő, akinek magát kiadja?

- Akkor lehető gyorsan siessen a lakodalmas házba, mert bizonyosan ott fogja üdvözölhetni menyasszonyát.

Cameron nem habozott tovább.

A kocsit megrendelték, s míg előállt, azalatt a detektív befejezte elbeszélését.

- Mondja csak tovább, - mondta a doktor - most már képes vagyok hallgatni. A legrosszabbat már úgyis tudom.

- Úgy látszik, hogy Gretarexné határtalanul bízik a rendőrség éleselméjűségében, - folytatta Gryce - különben aligha hitte volna, hogy az az informálás, melyet tőle kaptam, lehetségessé teszi nekem azt, hogy föladatomat három nap alatt teljesítsem. Hiszen mindössze csak annyi volt, hogy leánya a házból poggyász nélkül távozott. Nehogy hamis nyomra tévedjek s a drága időt elpocsékoljam, mindenekelőtt elkértem tőle a leánya fotográfiáját s engedélyt kértem tőle, hogy a cselédséget is kikérdezhessem.

- De uram, - kiáltott az aggódó anya - a házban senki sem sejti, hogy leányom a szülei tudta és akarata nélkül távozott el. Mihelyst a cselédeket is bevonjuk a dologba, a titok mindjárt el van árulva.

- Úgy fogom kérdéseimet hozzájuk intézni, hogy senki sem fogja gyanítani az igazi célt.

Az asszony különös tekintettel nézett rám.

- Egy nőcselédet nemrég bocsátottunk el - mondta. - A leányom kívánságára történt, ki nagy ellenszenvvel viseltetett iránta. Nekem semmi kifogásom sem volt ellene, megvoltain elégedve a munkájával, de leányom izgatott kedélyállapotára való tekintettel nem akartam vele ellenkezni. Talán ehhez a leányhoz fordulhatna.

Ez nyomra vezetőnek látszott.

- S nem mondta leánya, hogy miért nem állhatja őt ki? - kérdeztem.

- Nem mondott semmi különöset, csak annyit, hogy tolakodó, kíváncsi perszóna.

S az asszony hangjából azt véltem kiérezni, hogy ez a leány nem tudhat többet leánya hol tartózkodásáról, mint az anya. De azért mégis csak ideadta a leány címét s én a jelzett lakásba mentem, miután minden szükséges rendőri intézkedést megteltem

- Szükségtelen lenne önnek hosszasan elmondanom, hogy mit végeztem a leánnyal. Minden tartózkodás nélkül kifecsegett mindent, amit miss Gretorexről tudott s még sok mást, ami nem tartozott a dologhoz. Nagyobbára egy leányról beszélt, ki gyakran járt a házba, hogy úrnője számára varrjon. Kénytelen-kelletlen végig kellett hallgatnom, hogy megtudjak egy fontos körülményt, azt ugyanis, hogy egyszer a kisasszonyt levélírásnál lepte meg. A miss vörös lett a haragtól a zavarásért, a cselédet leszidta s elbocsátással fenyegette, ha ez még egyszer megtörténik.

- S a levél? - kérdezte doktor Cameron, aki hiába igyekezett nyugodt maradni.

- Csak épp meg volt kezdve „Kedves D... ez volt minden, amit a leány elolvashatott. Talán jövendő férjéhez intézte. Ki tudja?

- Nagyon valószínű - mondta a doktor gúnyosan.

A detektív eleget tudott.

- Tehát nem a jövendő férjhez volt intézve - mondta komolyan. - Nincs az ismerősei közül valaki, kinek neve ezzel a betűvel kezdődik? Ez megerősített engem abban az eredeti gyantásomban, hogy Gretorex kisasszony eltűnésében egy harmadik személy is szerepel játszik. Eszerint tettem meg intézkedéseimet, alakjának s ruházatának pontos leírását megküldtem különféle helyekre, mindenütt kutattam utána s kikérdeztem ismerőseit és barátait. Sőt még itt az ön fogadószobájában önnel magával beszélt egy titkos rendőr vagy félóráig, anélkül, hogy sejtette volna tulajdonképpeni célját. Minden fáradozás hiábavalónak látszott. Ma reggel azonban azt a hírt kaptam, hogy egy valaki, kire ráillik a leírás, egy bizonyos penzióban szokott ebédelni s onnan a C... hotelbe ment, hol a 153. számú szobában lakik. Félórával később már itt voltam s rá öt percre önhöz jöttem.

- S ki volt? Ki volt? - hebegett a doktor.

- Mondtam már önnek, hogy annak a képnek eredetijét véltem látni - jegyezte meg Gryce. - De persze, nem esküszöm meg rá, hogy miss Gretorex. Olyan ugyan az arca, mint az eltűnt menyasszonyé, de ruhája nem egészen ugyanaz, melyben a házat elhagyta. Az olyan vén róka, mint én, ilyesmikre is súlyt helyez. A leírásban például ez áll: Finom kék posztóruha, fekete rojtokkal; annak a nőnek pedig kék ruhája van ugyan, de durva szövetből, s rojtok nélkül, órája is van, márpedig miss Gretorex a m ágáét otthon hagyta. Azonban - folytatta, mikor látta, hogy doktor Cameron vonásai földerülnek - a ruhát könnyebb meg változtatni, mint az arcot. A leírástól való apró eltérésekre ugyan nincs magyarázatom, de meggyőződésem szerint a C... hotelben lakó hölgy ugyanaz, akit keresünk. Az ön segítségével nemsokára bizonyosat fogunk tudni.

- De ha annak a harmadiknak keze van a játékban - mondta az orvos komoran.

- Itt van a kocsi - mondta Gryce.

Gyorsan fölkelt s az orvos ellentmondás nélkül követte.

3.

Némán tették meg az utat a meglehetős messze fekvő hotelig. Gryce kinézett a kocsiablakon, doktor Cameron pedig éppen nem volt beszélgetésre hangolva. Nyugtalan volt, tele komor gondolatokkal. Az a páratlan csapás, melyet szenvedett, nagyon súlyosan érte a büszkeségét. Nem a szívét, - ennyit biztosan érzett. Csak arra gondolt, hogy meg van alázva s egész jövőjére komor, sötét árnyék fog borulni. Ez borzasztó, elviselhetetlen volt. Tényleg gyalázatosán megcsalták volna s mint fölültetett vőlegényt az egész világ előtt pellengérre állították volna?

Százféle részlet is föltolult emlékezetében s meggyőzte őt arról, hogy ex a hideg, büszke nő elfogadta ugyan az udvarlását és kezét, de soha nem szerette s viszontszerelmére nem áhítozott. Borzasztóan világos lett elölte, hogy nem ő volt gondolatainak s érzelmeinek tárgya. Amit előkelő tartózkodásnak, Önuralomnak tartott, voltaképp nem volt más, mint hideg számítás, mely mögött belső közöny, sőt ellenszenv rejtőzött. Keserű gúnnyal vallotta be magának, hogy minderről sejtelme sem volt, mind mai napig. Drága ajándékokat adott neki, földiszitette a házát, hogy méltóan fogadja s most a legnyomorultabb kifogással elhagyta szülei házát, hogy megszökjék ő előle. Ez a legszelídebb embert is fellázítja s embergyűlölővé teszi.

A borzasztó izgatottság rá volt írva az arcára, keze görcsösen ökölbe szorult; s elhatározása megérlelődött. Ha Gretorex kisasszony ott rejtőzik s nincs a szülei házban, hol már százával összegyülekeztek tol vendégek, akkor ő sem maradhat itt többé. El fogja hagyni a várost, menekülni fog a hazájából, hogy ne találkozzék ellenségei gúnyjával s baráfai sértő részvétével.

Szellemileg már az óceán közepén látta magát, mikor a kocsi megállt.

- Hány óra? - kérdezte gyorsan.

- Öt perc múlva hat - mondta a detektív.

- Már oly késő? Ha a sors kedvezni fog is. ha gyanúsítása alaptalannak fog is bizonyulni, még akkor sem lehetek nyolc órára a Szent Miklós-téren.

- Dehogy nem - mondta kísérője. - Ide nyolcvan percig tartott az út, s nyolcvan perc alatt vissza is érünk. Ha itt időzésünkre tíz percet fordítunk, még félóra marad frakkot ölteni s szerepét átvenni az ünnepélyre.

Mikor a hotelbe akartak lépni, doktor Cameron hirtelen megállt.

- Emlékeztetem önt ígéretére, hogy engem nem szabad látnia.

- Megtartom szavamat.

- Egyáltalán lehetőleg kerüljünk minden feltűnést.

Gryce vállat vont.

- Bízza csak rám - mondta röviden.

Fölmentek a lépcsőn, áthaladtak az előcsarnokon, s megálltak egy sötét folyosón.

- Várjon! - suttogta a detektív s egy a közelben lévő szobalányhoz fordult.

Pár szót váltott vele, mire a leány a doktor előtt elhaladva egy ajtóhoz lépett, zsebéből kulcsot vett elő s kinyitotta.

- A 153-as szoba különösen alkalmas a mi célunkra - suttogta Gryce, mialatt a leány belépett, s egy pillanatra egyedül maradtak. A főajtón kívül még ez a másik ajtója is van, melyet csak ritkán szoktak használni. Egy függönyökkel elfedett alkóvba vezet. A leány bement, hogy megkérdezze a hölgytől, nem óhajt-e valamit. Ha kijön, félig nyitva fogja hagyni az ajtót.

Komoron elpirult s egy lépést hátrált.

- De hiszen ez nyomorult alattomosság - mormolta.

- Nincs más választásunk - mondó Grycc.

S mikor a leány kijött, így szólt, hogy a leány is hallja:

- Ha az a beteg, akit ön keres, Sikkor szülei nagyon hálásak fognak lenni az ön segítségéért.

Doktor Cameron leküzdötte vonakodását s komor tekintettel követte a detektívet, ki a szoba küszöbén már átlépett.

Az alkóv, melybe léptek, komor helyiség volt, melyet az ágy s a ruhaszekrény majd egészen betöltött. A nehéz függöny közt, mely a mögötte lévő szobától elválasztotta, a doktor keskeny fénysávot vett észre, gyorsan odament a nyíláshoz s keresztülnézett rajta.

Megrendítő látvány tárult elébe. Egy nő térdelt a tűz előtt s reménytelen kifejezéssel meredt egy darabig reája. Az izzó zsarátnok nem pirosította be az arcát, olyan volt, mintha kétségbeesett szíve számára nem lenne vigasztalás, sem ezen a világon, sem a másikon. Nyomban látta, hogy nem más a térdelő alak, mint Gretorex Genovéva.

Mikor az orvos visszalépett, az igazság világosan ott volt az arcán. A detektív karon fogta s szó nélkül a kijárat felé vonta. A szánalom érzése azonban a doktort visszakésztette a függönyhöz. Vonásai ellágyultak s ellenállhatatlan kényszertől indíttatva már-már a függönyhöz nyúlt, hogy széthúzza és belépjen, de a detektív megragadta a karját. A doktor engedett, megfordult s Grycet a kijárat felé kísérte.

- Tehát nem tévedünk - mondta a detektív.

Cameron fejét rázta.

Gryce halkan betelte az ajtót, melyen jöttek.

- Nem az, akit keresünk – mondta a közelben várakozó szobaleánynak, átadván neki a kulcsot.

Azután nyugodtan a lépcső felé indult, de a doktor visszatartotta.

- Most mit fog csinálni?

- Lehető gyorsan visszamegyek a Szent Miklós térre.

- És én? Mit gondol?

A detektív röviden leintette.

- További lépéseit nem óhajtom korlátozni.

Cameron azonban még nem engedte el.

- Gryce úr, látta a fiatal hölgyet?

- Hogyne! Mielőtt önt fölkereste volna.

- Föltűnt önnek, hogy mily halvány, s mennyire kétségbe van esve?

- Nem igen néztem.

- Maga a megtestesült kétségbeesés.

Gryce visszahúzta kezét a lépcső karfájáról.

Valószínűleg az ön saját lelkiállapota csalja meg önt! - mondta. - Három órával ezelőtt még nagyon virulónak s jókedvűnek látszott.

- Győződjék meg maga - mondta - egy nyomorult, kétségbeesett nőt hagytunk itt.

A detektív nem vonakodott többé. Halkan visszaosont, még egyszer elkérte a kulcsot s szinte földúlt arccal tért vissza.

Mikor a szobalánynak visszaadta a kulcsot, arcán látszott, hogy megfoghatatlannak találja az egész esetet. Úgy látszik, a leány is észrevette arcán ezt a változást, néhány szót mondott neki, mitől Gryce nagyon izgatott lett. Még néhány rövid kérdést intézett hozzá, azután gyorsan lesietett az irodába, de nem azon a lépcsőn, melynél Cameron várakozott rá.

Öt perc eltelt anélkül, hogy visszaél kezelt volna. A doktor már türelmét kezdte veszteni, mikor a detektív lent a lépcsőn megjelent s magához intette. Cameron oda sietett s mindjárt látta, hogy Gryce-szel valami történt.

- Nos, meggyőződött ön is?

Gryce nevetett - néha ilyesmit is cselekedett - s a kijárat felé tartott.

- Jöjjön, kérem, nincs veszíteni való időnk.

önnek talán nem, - mondta a doktor határozottan - de az én időm itt van. Gretorex kisasszony úgy nézett ki, mintha barátra lenne szüksége s ha csakugyan kedélybeteg, akkor...

Ezelőtt öt perccel talán helyeseltem volna ezt. - mondta a detektív száraz hangon - de olyasvalamit tudtam meg, ami a dologról való fölfogásomat megváltoztatta. Azóta, hogy három órával ezelőtt a hölgyet láttam, egy úrnak látogatását fogadta. Egy teljes óráig volt nála a szobában s távozáskor pedig - szedje össze minden lelki erejét, ha a kisasszonyt igazán szerette - a leánynak, kit az imént láttunk, azt mondta, hogy mindjárt visszajön a lelkésszel. Addig azt a szobát hozzák rendbe, mert estére ott meg fognak esküdni. Lent az irodában ismételte óhajtását és...

- Hogy hívják? Ki az a nyomorult? Vagy nem is nevezte meg magát? Beszéljen rögtön, hogy egyszerre tudjam meg egész gyalázatomat.

- Otthagyta a névjegyét s talán ismeri is - mondta a detektív, egy névjegyet nyújtva át a doktornak, melyen ez volt olvasható:

Dr. JULES MOLESWORTH

- Molesworth? - ismételte a doktor hitetlenül. - Lehetetlen. Valaki visszaélt ezzel a névjeggyel…

- Azt hiszi?

- Határozottan! Mindenki előtt világos, hogy ennek a két embernek nincs egymáshoz semmi köze. Molesworthtal egyugyanazon egyetemre jártunk, nagyon kiváló orvos s az egészségügyi hivatalnál van alkalmazva. Magángyakorlata szegény betegekre szorítkozik. Ugyan hol és miképp ismerkedtek volna meg egymással?

- Mégis csak lehetséges.

- S ha találkoztak volna is, Molesworth aligha szeretett bele Genovévába. Egyike a legexaltáltabb embereknek, akiket csak ismertem.

Doktor Cameron szép férfias alakja kiegyenesedett. Ezt a mozdulatot nem lehetett félreérteni.

Gryce mosolyogva rázta meg a fejét s mondta:

- Erre vonatkozólag könnyen tisztába jöhetünk.

Az irodába lépve részletesebb leírást kért arról az úrról, aki a névjegyet otthagyta.

Sajátszerű jelenségé volt a fölvilágositás. „Egy olyan ember, aki tudni látszik, hogy mit akar. Középtermetű. sötéthajú s nem visel szakállt. A mosolya kellemes, de ha komoran néz, olyan a tekintete, hegy az ember megijed tőle. Ami ruháját illeti...

4.

Mikor kint voltak az utcán, a doktor, kit ez a csapás teljesen elhódított. tétovázva nézett körül. Gryce megfogta a karját s meg akarta értetni vele, hogy most fő a sietség.

- A sietség? - kérdezte Cameron gépiesen. - Ugyan mi indíthatna most sietésre? Ahol a menyasszony hiányzik, a vőlegény hiányát nem fogják észrevenni.

- Nekem természetesen az az első kötelességem, hogy a szülőket értesítsem leányuk holtartózkodásáról. Azt hiszem azonban, hogy önnek is akadna teendője.

- Itt? Lehetséges.

- Meg akarja kísérlem? A hölgy most egyedül van, talán sikerülni fog önnek…

- Nem, - szakította félbe a másik, látható undorral - ezt nem bírom meglenni. Annyira nem terjed sem a szerelmem, sem a szánalmam.

Odasietett a kocsihoz s beleugrott. Gryce követte s vele szemben foglalt helyet.

- A Mftrosi vasúthoz! - mondta a kocsisnak.

- E váratlan fölfedezés által teljes tíz percet veszítenünk, - mondta magát mentegetve a doktorhoz, - s ezt lehetőleg be kell hoznunk.

Cameron némán intett, mintha teljes közöny vett volna rajta erőt.

A detektív folytatta:

- Szerelném önnek kifejteni, hogy mint fogom fel az ügyet. Meg akarja hallgatni?

- Nem tehetek mást - mondta a doktor ridegen.

- Tehát: Grelorex kisasszony önnel eljegyezte magát, s úgy látszik, hogy mint az ön menyasszonya jól érezte magát, míg boldogságát olyan valami körülmény nem zavarta meg, melyet nem ismerünk. De aligha tévedünk, ha Molesworthtal hozzuk összeköttetésbe. Most a kisasszony az eljegyzést föl akarja bontani, de anyja, kihez ez irányban fordult, azt mondja, hogy most már késő. Érthetetlen kényszernek engedelmeskedve, szülői házát elhagyja három nappal az esküvő előtt a vőlegényével megállapított időre ismét visszatér az esküvőre. Az esküvő közeledik, visszatérése megfoghatatlan módon késik, de a nap még nem múlt el, s mikor őt két órakor láttam, még hat órája volt hátra. vajon szándékában volt-e akkor, hogy megtartsa a szavát? Nem tudjuk. De jókedvű volt és izgatott, tele reménységgel, mint a fiatal leány, ki éppen hozzá készül menni ahhoz a hozzá méltó emberhez, kit becsül és szeret. Ekkor megjelenik egy idegen ember. Sokáig beszélget vele s következménye az. hogy lénye teljesen átváltozik, s halomra dönti minden eddigi tervéi. Megtudjuk ugyan, hogy esküvőnek kell történnie, de a vőlegény neve más s az ünnepnek ugyanabban a szobában kell történnie, amelyben az imént a kétségbeesésnek engedte át magát. Mit lehet ebből következtetni? Természetesen többfélét, de bennem mindenekelőtt az a gondolat tolul föl, hogy Gretorex kisasszony lelke mélyéből szerette azt az embert, akitől menekülni látszik. Lehet, hogy azt hiszi, hogy rosszul fölfogott, félreértett kötelességének kell eleget tennie, s azért egyezik bele ebbe az új, meglepő frigybe. Ha így áll a dolog, akkor...

- Bánom is én. akárhogy van, - mondta a doktor hidegen - rám nézve el van veszve.

Nem szereti a misst, gondolta magában a detektív, azután pedig folytatta:

- A leány szomorú sorsnak megy elébe. Az a házasság, mely ily furcsa körülmények közt jön létre, a fiatal hölgyet nemcsak önmaga előtt alacsonyítja le, hanem örökre kitaszítja őt rokonai és barátai köréből, eddigi világával való közlekedéséből. Szerencsétlensége meg van pecsételve, ha az esküvőt meg nem akadályozzuk. Az anyja az egyetlen személy, ki itt tanáccsal és segítséggel szolgálhatna, s az ügyet megakadályozhatná, miután ön erre a feladatra nem látszik képesnek lenni. Most pedig siessünk az anyához.

A doktor komor vonásai nem derültek föl.

- Igaza van, - mondta - lehető gyorsan tudassa Gretorexné asszonnyal, hogy mily helyzetben van a leánya. De miért kell nekünk ezt megtenni?

- Hogy ne vessen árnyat az ön jó hírnevére ez az ügy. Önt várják nyolc órára, hogy Gretorex kisasszonnyal egybekeljen. Ha a menyasszony „beteg” talál lenni s ezért az ünnepélyt nem tarthatják meg, akkor a világ önt legföljebb sajnálni fogja. De ha ön nem lesz ott...

A doktor lénye egyszerre átváltozott.

- Gyorsan, gyorsan, hogy idejekorán ott legyünk. Mindent megteszek, hogy a becsületemet megmentsem.

Most Cameron sarkalta a kocsist s ő ugrott ki először a kocsiból. hogy a városi vasút peronjához vetető lépcsőn mennél hamarabb fölérjen.

Szerencsés véletlen, hogy egy vonat éppen indulóban volt; mikor már a kocsiban voltak, mindketten megkönnyebbülve lélegzettek föl. Huszonöt perc alatt keresztül vannak a városon, s negyedórával később már otthon lehetnek. Még egy óra negyven percük volt nyolc óráig. Akkor persze Gretorexnét azonnal értesíteni kell leánya kritikus sorsáról, mert hiszen kilenc óra előtt leányánál kell lennie a hotelben. Vajon meg lehetne-e ezt mind tenni? A detektív nyugodt önbizalma azt mondta, hogy igen.

Viszont váratlan bajok is történhetnek, melyek minden számítást halomra döntenek. S íme, alig konstatálták nagy megelégedéssel, hogy mily gyorsan haladnak, mikor hirtelen zökkenés következett s a vonat megállt. Okát hamar kisütötték: a gép megromlott, s két állomás közt addig kellett várakozni, míg a hibát ki nem javították.

Gryce és Cameron egymásra néztek s elrémültek: ez legalább is félórai késlekedés! Ha még sikerül is nekik nyolc órára a házhoz érni, teljes lehetetlenség, hogy Gretorexné kilenc órára a hotelben legyen s kánya házasságát megakadályozza. A leány sorsát tehát megpecsételte egy felsőbb kéz, mellyel szemben lehetetlenek voltak.

Cameront ez a gondolat mélyen megragadta. Ahogy ő Molesworth doktort ismerte, nem hitte, hogy a leány boldog legyen oldala mellett. A doktor teljesen kívül állt azon a világon, melyben a leány forgott, hogyan viselhetné el a finom idegzetű leány az Ő durva, zord lényét?

Gryce az egész várakozás alatt nem szólt egyetlen szót sem. Csak akkor kezdett beszélni, mikor a vonat ismét megindult.

- Harmincöt percet vészilettünk s ez nagyon nagy baj - jegyezte meg. - Most az isteneknek ugyancsak kegyeseknek kell hozzánk lenniük, ha célt akarunk érni. Menjünk a lépcsőajtóhoz, hogy mindjárt kijuthassunk, mert minden perc drága.

Alighogy a vonat a 125. utcánál megállt, Gryce már ki is ugrott a kocsiból s lesietett a magas vasul lépcsőjéről. Cameron követte s lelkendezve értek ahhoz a gályához, mely a városi keresztülszelte. Ott egy épp induló vonatot értek, s háromnegyed nyolckor kiszálltak a Szent Miklós avenuen. Még pár lépés gyalog s elérik a házat. Egy kocsi gördült el előttük.

- Szent Isten! - lihegett Cameron. - Ez csak nem lakodalmi vendég?

Másik kocsi következett, majd harmadik s ismét újabb és újabb kocsi haladt el előttük.

A doktornak hideg verejték verte ki a homlokát. - Szent Isten, erre nem is gondoltam - nyögte. - Nem várhattunk mást - mondta a detektív. - A szülők a legutolsó percig remélték leányuk visszatérését, tehát lehetetlenség volt a vendégeket értesíteni arról, hogy a lakodalom nem tartatik meg. Minden előkészületet meg kellett tenni.

- Borzasztó - mormolta a doktor s megállt, mintha nem lett volna képes egy lépést is tenni. Gyöngeségét azonban legyőzte s követte előre siető társát.

Közben egyik kocsi a másik után jelent meg. az érkezők kiszálltak s becsapdosták az ajtót. Minden a legjobb rendben látszott lenni, semmi zavar, semmi nyugtalanság nem volt észrevehető.

- Mit jelentsen ez? - kérdezte Cameron, görcsösen megragadva a detektív karját. - A vendégek rendre érkeznek, fogadják őket, az egész ház ki van világítva. Megáll az eszem. A balga szülök még mindig remélik leányuk visszatérését?

Gryce gyorsan magával vonta.

- Előre! - kiáltotta - ne késlekedjünk. Felejtsen el most minden bajt s csak azon igyekezzünk, hogy észrevétlenül juthassunk be a házba. A földszinten keresztül nem vezet ajtó?

- Vezet, de menjünk inkább az oldalajtón be, így senkinek sem tűnik fel s ott nem vár engem senki.

Utat törtek a kíváncsiak tömegén keresztül, mely elállta útjukat s elértek a mellékbejáróhoz. Fényözön áradt eléjük az ablakokból, s minden virággal s zöld lombbal volt díszítve. Az ajtó nyílásánál hangzavar fogadta őket, melybe belevegyült a zenekar ünnepélyes hangja. De nem ez az ünnepélyes tolongás keltette föl a figyelmüket, hanem az udvarmester férfias alakja, ki oly örömteljes előzékenységgel üdvözölte őket, mintha már régóta várt volna rájuk.

Ez csak fokozta a helyzet titokzatosságát, Cameron alig tudta kinyögni ezeket a szavakat:

- Hol van madame Gretorex? Azonnal beszélnem kell vele.

- A nagyságos asszony még öltözik. A doktor úr nem lenne szíves addig a szobájába menni?

Gryce előlépett.

- Vezessen nyomban asszonyához s vigye el hozzá a névjegyemet. Nincs veszíteni való időnk.

Az elbámult inas elé kerülve, fölfelé haladt a lépcsőn anélkül, hogy törődött volna a közönséggel, mely ámulva nézte kevésbé elegáns megjelenését, s nem törődve azzal, vajon a doktor követi-e.

Főiménél közben az inas fülébe súgta Cameronnak:

- A nagyságos asszony megbízott, hogy mondjam meg önnek, hogy a menyasszony kissé megkésett, legyen tehát oly szíves...

- Nem várhatok - szakította félbe Cameron, fölháborodva azon újabb kísérleten, hogy a dolgok igazi állását eltitkolják előtte. - Kérje meg asszonyát, hogy bocsásson nyomban maga elé, mert roppant fontos az ügy.

Gryce a felső előszobába jött a doktorral szemben.

- A legutolsó szoba már készen van az ön számára - mondta. - Úgy látszik, hogy be akarnak csapni bennünket. Igazán nagy bátorság kell hozzá, ennyire vinni a dolgot. Ha nem volna fontosabb dolgunk, igazán kíváncsi lennék rá, hogy mint akarják forgatgatni az ügyet s miféle kifogásokat talált ki az anya, hogy port hintsen vendégei szemébe.

- Most erre nem is gondolhatunk - mondta a doktor határozottan. - Az igazságnak ki kell derülnie.

Gryce fejét rázta s a fali órára mutatva, mondta:

- Még egy óránk van. Ha az anya kész nyomban velünk jönni, azalatt Gretorex úr a gyülekezetnek előadhatja, hogy leánya hirtelen oly beteg lett, hogy az esküvőt lehetetlenség ma este megtartani, akár elhiszik, akár nem, önnek nem fog ártani az a pletyka, mely ennek nyomában támadni fog. Holnap azután a história oly fordulatot vehet, mely legjobban fog illeni a helyzethez.

Mielőtt a doktor felelhetett volna, ruhasuhogás hallatszott. Gretorexné jelent meg a lépcsőn, remek bársonyruhában, s méltóságteljes magatartással állt meg előttük.

A kél férfinak egy pillanatra mintha földbe gyökerezett volna a lába, s alig tudtak magukhoz jönni. Az asszony vonásai sem zavart, sem szégyent nem árultak el, hanem csak előkelő tartózkodást s büszke udvariasságot.

- Beszélni akar velem? - mondta Cameronhoz fordulva, s a detektívet figyelmére sem méltatva. - Leányom mindjárt föl lesz öltözve, kérem, legyen még egy pillanatig türelemmel, mert épp nyolc óra; bocsássa meg ezt a kis halasztást.

- Leánya? - mondta a vőlegény mód nélkül meglepetve. - Hát itthon van?

- Persze hogy itt van a leányom, doktor úr - mondta az anya sértett büszkeséggel - persze, hogy itt van. Hol is lehetne másutt az esküvője estéjén?

Megsemmisítő pillantást vetett a detektívre, de ez jobban el volt bámulva, semhogy észrevette volna.

- Itthon? - ismétlő Cameron, kit ennyi vakmerőség teljesen megzavart. - Bocsásson meg, de azt gondoltam...

Az asszony lekötelezőleg mosolygott:

- Megmondjam leányomnak, hogy a vőlegény kész őt fogadni? - kérdezte az asszony, sokat jelentő tekintetet vetve a vőlegény öltözetére.

Cameron annyira el volt bámulva, hogy a detektív indíttatva érezte magát közbelépni.

- Bocsásson meg, Madame - mondta -, de minden pillanat drága. Egyenesen kell beszélnem. Az ön leánya...

Gretorexné azonban nem volt hajlandó bárminemű közbelépést is tűrni. A doktor felé fordulva folytatta:

- Leányom majd hívatja önt a komornája által, mihelyst kész lesz az öltözködéssel, óhajt talán valakit, ki önnek is segítségére lehetne?

Cameron nagy nehezen összeszedte magát. Megfogta a hölgy kezét s udvariasan meghajolva, mondta:

- Asszonyom, ha nem is akar figyelemmel lenni arra az emberre, kinek szolgálatait igénybe vette, engem csak meg fog hallgatni? Ha leánya itthon van, akkor csak pár perccel ezelőtt térhetett vissza, s ebben az esetben...

- Nagyon téved, kedves uram - szakította félbe Gretorexné. - Leányom dél óta itthon van, unokanővérével tért vissza Montclairből, épp akkor, mikor nyugtalankodni kezdtünk miatta. Hogy az öltözékével még nem készült el, annak, teljesen más oka van. Azt hiszem, hogy a fátyolét kellett még egyszer feltűzni.

A doktor ámulata határtalan volt.

- Igazat beszél? - kérdezte. - Hogy lehet kánya dél óta itthon, mikor egy órával ezelőtt a C... hotelben láttam? El akar ámítani. S bár leányát szívem mélyéből sajnálom, de nem vehetem nőül. Kötelességéhez való késői visszatérése újabb bizonyítéka kétszínűségének.

Most a sor Gretorexnén volt, hogy elámuljon. Oly tekintettel meredt a doktorra, mintha megháborodott volna az elméje s haragtól reszketve fordult Gryce felé.

- Ez az ön műve - mondta fölháborodva. - Messzebb ment, mint kellett volna. Nem kapta meg a sürgönyömet?

- Nem kaptam meg, nagyságos asszonyom.

- Nyomban táviratoztam önnek, leányom visszatérése után. Az ügy nagyon egyszerűen s általános megelégedésre ki tisztázódott, egy szót sem érdemes többé rá vesztegetni, ön éppen a legalkalmatlanabb helyen fecsegett, holott hallgatást ajánlottam önnek. Az ön hibája veszélyezteti leányom boldogságát s ártott jó hírnevének. Oly bajt követett el, melyet nem lehet ismét jóvá tenni s soha nem fogom önnek megbocsátani.

Ott hagyta a detektívet s Cameron felé fordulva mondta:

- Érthetetlen az az állítása, hogy leányomat egy órával ezelőtt látta.

Ennek lehetetlen, hogy alapja legyen, mert Genovéva visszatérése óta nem hagyta el a házat. Ami pedig leányom visszavonultságát illeti, amit fölpanaszol, tudnia kell, hogy leányom egészségét utóbbi időben nagyon megtámadta az előkészületekkel járó nagy izgatottság. Azt remélte, hogy teljes nyugalomban magához jöhet s hirtelen az a gondolata támadt, - amit azonban most őszintén megbánt - hogy Montclairbe megy, anélkül, hogy erről bárkinek is szólt volna. Célját mindenesetre elérte, mert még soha nem láttam oly üdének és virulónak, mint ebben a pillanatban, mikor ön vonakodik kezét nyújtani neki.

Cameron felelet helyett a detektívhez fordult.

- Vajon lehetséges-e, hogy tévedtünk, s hogy tényleg más valakit láttunk?

- Két perc múlva meg fog bizonyosodni e felől - mondta Gryce s eltűnt.

A doktor mozdulatlanul várakozott s egyetlen hang nem jött ajkaira. Nem sokáig kellett várnia. A detektív ismét megjelent, mélyen meghajolt a ház asszonya előtt s ezt súgta Cameronnak: