JOHN UPDIKE

NYÚLSZÍV

Nyúl-sorozat 4.

Budapest, 2021

Fordította

Gy. Horváth László

A fordítás alapjául szolgáló mű:

John Updike: Rabbit At Rest

Copyright © 1990, John Updike

All rights reserved.

Hungarian translation © Gy. Horváth László, 2021

© XXI. Század Kiadó, 2021

borítófotó © Shutterstock

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Katona Ágnes

Korrektúra Takács Andrea

Borítóterv Somogyi Péter

Tördelés Váraljai Nóra

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-5915-51-2

Nyúl fenn sütkérezik e megidézett világ fölött,
gazdagon, nyugalomban.

NYÚLHÁJ

Az étek a restnek méreg, nem táplálék.

FREDERICK DOUGLASS ÉLETE ÉS KORA

I. FL

A lesült és izgatott karácsony utáni tömegben, a Délnyugat-floridai Területi Repülőtéren, Nyúl Angstromnak hirtelen az a vicces érzése támad, hogy ami elé kijött, ami valahol odakinn lebegve leszállni készül, az nem is a fia, Nelson meg a menye, Pru, és a két gyerekük, hanem valami baljósabb, valami, ami meghitten az övé: a tulajdon halála, bizonytalan repülőgépforma alakban. Dermesztő gondolat, jobban beleborzong, mint a várócsarnok légkondicionálásába. Hát igen: Nelsonnal szembenézni harminc éve folyamatos megpróbáltatás a számára.

A repülőtér viszonylag új. Az ember a 21-es kijáratnál letér a 75-ös államköziről, és három mérföldet hajt egy osztott pályás bekötőúton, amely, hiába hogy nyiszlett pálmasorok és harsányzöldre gondozott fűcsíkok szegélyezik, mintha nem vezetne sehová. Se hirdetőtáblák, se országúti vendéglők és üzletek, még egy alacsony, hűvös fehér cseréptetős ház se, amik pedig gomba módjára nőnek errefelé. Az ember azt hiszi, eltévedt. Egy türelmetlen, piros Camaro kabrió tolakodik be a visszapillantó tükörbe.

– Harry, nem muszáj rohannod. Úgyis korán érünk ki.

Janice, a felesége mondta ezt Nyúlnak idefelé jövet. Nyulat leginkább az az elnéző, aggodalmas hanghordozása bosszantotta, mindig így beszél vele mostanában, mintha ő idő előtti érelmeszesedésben szenvedne. Ránézett az asszonyra, aki éppen egy makacsul repkedő, félig ősz hajtincset tolt hátra nap keményítette, barna kis dióarcából. – Szívem, valaki belém akar jönni – magyarázta, miközben átváltott a jobb sávba, és hagyta, hogy a sebességmérő remegve visszaálljon hatvanöt alá. A Camaro elzúgott mellette, szürke filc stewardess-sapkás, kakaóbarna fekete csibe ült a volánnál, álla és szája előreszegve, még egy oldalpillantásra se méltatta őt. Fölbosszantotta ez is. Hátulról, ahogy a csomagtartóját meg a lökhárítóját tervezték, a Camarónak mintha szája lenne, két vastag, szétnyílt, sziszegő fémajak. Lehet, hogy már ez ráhozta a frászt Harryre.

A terminál, amikor végre feltűnik, alacsony, hosszú, fehér épület, nagyobb változata a napszúrásos rendelőknek – fogászat, gerincmasszázs, köszvény, szív, jogi tanácsadás, alkalmassági vizsgálat –, amelyek ennek az öregeknek szentelt államnak az útjai mentén sorakoznak. Az önműködő barna üvegajtótól pár lépésre le lehet parkolni: az egész állam csecsemőként bánik az emberrel. Benn, az emeleten, az utasvárók hosszúak, alacsonyak, ízléses filcszürkék, mint annak a pimasz stewardessnek a sapkája, és az a fajta zene tölti be őket, amire csak akkor lesz figyelmes az ember, ha a lift megáll, vagy a fogorvos abbahagyja a fúrást. Húros hangszerek, szöveg semmi, zene, amely hozzászokott, hogy kutyába se veszik, amolyan szőnyeg a levegőben, hogy feledtesse a csöndet, ami az embert a halálra emlékeztetné. Ezek a hosszú, alacsony, ízléses terek, amelyeket éppoly kevéssé éktelenítenek reklámhirdetések, mint a bekötőutat, valamire emlékeztetik Nyulat. Légaknák, gondolja előbb, aztán: kripták. Futurisztikus terek, akár azok a szögletes alagutak a filmekben, amelyeket egy kameratrükkel űrgörbületté gyorsítanak, jelzendő, hogy most egyik bolygóról a másikra tartunk. 2001, megéri-e vajon? Megtapintja a mellette álló Janice-t, az átizzadt fehér pamut teniszruha derekát, hogy a hirtelen halálsejtelmét elűzze. Janice dereka vastagabb, kisebb rajta a bemélyedés, nő bele a középkoruk végén járó asszonyok hordótestébe, a lábuk elvékonyodik, karjukon lóg a bőr, mint a főtt csirke húsa, ahogy jön le a csontról. Az átizzadt teniszruhára lyukacsos sárga kardigánt kerített begombolatlanul, a repülőtéri légkondicionálás ellen. Nyúl ártatlan büszkeséggel konstatálja, hogy öltözetével, barnaságával, a fehér karikákkal, amiket a napszemüveg hagyott a szeme körül, hajszálra úgy néz ki, mint ez a sok többi amerikai nagymama, akik megengedhetik maguknak, hogy itt legyenek az örök napsütés, az örök ifjúság földjén.

– A5-ös kijárat – mondja Janice, mintha a tapintása kérdés lett volna. – A Newarkon át közlekedő clevelandi gép – mondja azzal az üzletasszonyos biztonsággal, amit középkorúan szedett fel, főleg amióta az anyja hét esztendeje meghalt, és ráhagyta a telepet, a Springer Motorst összes tartozékával, a breweri körzet két Toyota-képviselete közül az egyiket: a család még ma is csak „telepként” emlegeti, mert használtkocsi-telepként kezdte, amit a tulajdonosa, Fred Springer vezetett, az azóta halott Fred Springer, aki, legalábbis az özvegye, Bessie és a lánya, Janice szerint, Nelsonban reinkarnálódott, lévén mind a ketten inas kis vakarcsok, és valami meghatározhatatlan módon alamusziak is. Ezért tölti Harry és Janice az év felét Floridában – hogy Nelsonnak szabad keze legyen a telepen. Harryt, aki több mint tíz esztendeig volt a vezérképviselő, és Charlie Stavrosszal együtt irányította a dolgokat, Springer mama végrendelete még csak meg sem említette, hiába hogy éveken át lakott vele együtt a nagy, sötét Joseph Street-i házban, hallgatta a povedálását, hogy micsoda egy szent volt a Fred, meg a nyavalygását, hogy mennyire sajognak a dagadt bokái. Minden Janice-re szállt, mintha Nyúl csak egy takargatni való szégyenfolt lenne a Springer-dinasztián. A Joseph Street-i ház, amit Nelson meg a családja ingyen használ, csak a rezsit meg az adót kell fizetniük, háromszázezret is megérhet, most hogy a yuppie-k költöznek át a hegyen Északkelet-Brewerből Mt. Judge városába, nem beszélve a poconosi nyaralóról, ahol már az erdei kalyibák ára is az egekig szökött, a telepnek meg pusztán az alapterületéért, azért a másfél hektárért a 111-es út mellett, a folyótól nyugatra, megadna közel egymilliót bármelyik elektronikai társaság, amelyeket az elmúlt évtizedben csábítottak a breweri körzetbe a megüresedett gyárak, a szakképzett, de elhelyezkedni nem tudó munkaerő meg az ódivatúan alacsony megélhetési költségek. Janice gazdag. Nyúl szeretné megosztani vele a váratlan, dermesztő érzést, ami elfogta, annak a mennybéli repülőgépnek az árnyékát, de a páncél, amit Janice maga köré növesztett, taszítja. A ruhadereka vastagnak és élettelennek rémlett, nyirkos irhának. Magára marad az előérzetével.

Vendégvárók egész tömege gyűlt össze ezen a karácsony utáni kedden, Reagan uralkodásának utolsó esztendejében. Egy görbe hátú, szögletesen fürge mozgású kis ember – gyakori jellemzői a zsidóknak – előreiramodik mögülük, és úgy kiált hátra a feleségének, mintha Angstromék ott se volnának: – Gyere már, Grace!

Grace, gondolja Harry. Fura név egy zsidó nőnek. Bár lehet, hogy mégse. Bibliai nevek, Rachel, Esther, de viszont: Barbra, Bette. Még mindig csak hozzászokóban van itt a zsidókhoz, tanul tőlük, próbálja ellesni a filozófiájukat, amitől olyan keményen tudnak kapaszkodni a világba. Például ez a púpos öreg szivar a rózsaszín kockás ingében meg a rúzspiros nadrágjában: úgy rohan, mintha a közelgő repülőgép a Varsóból induló utolsó vonat lenne. Amikor Harry és Janice a leköltözést tervezgette, Florida-szakértőik, elsősorban Charlie Stavros és Webb Murkett, azt mondták nekik, az öböl felőli part a keresztény rész, s az atlanti a zsidó, de Harry ezt idáig nem nagyon vette észre; ameddig az ő ismeretségi köre terjed, zsidó az egész Florida, éppannyira, mint New York meg Hollywood meg Tel-Aviv. Társasházukban, ami azt illeti, ő és Janice amolyan mindenki kedvencei, merthogy gójok: cukinak tartják őket. Elnézve ezt a kis öreget, úgy megvan hetven, mint egy se, amint már valósággal száguld, szöcskeként ugrándozva a párnázott, egylábú székek között, nehogy valaki megelőzze, Harry bűntudatosan érzi a maga tömegét, amit a legjóindulatúbb mérleg is kétszázharminc fontra taksál, s ami ötvenöt éves korára úgy burkolja be, mint egy csomó takaró, amelyeket az évtizedek hoztak egyenként. Az itteni orvosa folyton a fülét rágja, hogy szokjon le a sörről meg a nassolásról, és ő meg is fogadja minden este fogmosás után, de másnap, a napsütésben, megint kiéhezik bármire, ami sós és ropogtatható. Mit is mondott a régi kosárlabdaedzője, Marty Tothero az élete vége felé: hogy öregen az ember csak eszik, eszik, de valahogy sohasem igazi az étel? Nyúlnak néha már-már összerogy a lelke a hatalmas test cipelésétől. Szorongató kis fájdalmak csiklandozzák a bordáit, szöknek a bal felkarja felé. Van, hogy nem kap levegőt, és a melle rejtélyes módon megtelik valami feszítő esszenciával. Kölyökkorában, ha növési fájdalmak bántották, a felnőttek megnyugtatóan nevettek; de hiába, most már ő is felnőtt, rajta lenne a nevetés sora.

Színes nyolcszögletű butik akasztja meg a repülőtér szigorú szürke tereit: újságokat, képeslapokat, édességet, korallmütyüröket kínál, meg azokat a nevetséges pasztellszínű pólókat, amik mind délnyugat-Florida paradicsomi voltát hirdetik. Janice megtorpan, és azt mondja: – Tudsz várni egy percet, amíg megnézem, van-e új Elle-jük? Utána meg visszamennék vécét keresni, most még van időnk, és hazafelé szörnyű lesz a forgalom ebben az őrült napsütésben.

– Neked is jókor jut eszedbe – mondja Harry. – Eredj, ha annyira muszáj. – Janice kurta Mamie Eisenhower-frufruja, mert még mindig így hordja a haját, az évek múltával kiritkult, a nedvességtől és sós víztől meg begöndörödött, és ettől gyerekesnek, konoknak s ami azt illeti, egész cukinak látszik.

– Még legalább tíz percünk van, nem is tudom, hová rohan az a majom.

– Egyszerűen csak imádja az életet – feleli Harry, és engedelmesen vár. Amíg Janice a vécén van, nem bír ellenállni, bemegy a boltba, és vesz valami rágcsálnivalót, egy Planter’s mogyorós szeletet, negyvenöt centjébe kerül. Eredeti Planter’s Mogyorós Szelet, mondja rajta a papír. Szállítás közben valahol kettétört, és ő arra gondol, egyik felét meghagyja, megkínálja vele az unokáit, amikor már mind a kocsiban lesznek, és indulnak hazafelé. Kisebbfajta sikert arathatna. De az első fele olyan jó, hogy megeszi a másodikat is, sőt még a morzsákat is kirázza a papírból a tenyerébe, és fölnyalja, mint a hangyász. Aztán arra gondol, hogy visszamegy, vesz még egyet az unokáinak és magának, megosztoznak rajta a kocsiban („Nézzétek, mije van a nagypapának!”), amikor ráfordulnak majd a 75-ös államközire, de nem bízik magában, fölfalná most az egészet, ezért ott marad az ablaknál, bámul kifelé. A repülőteret úgy tervezték, hogy nagy ablakok néznek a kifutókra, ha egy gép lezuhan, karosszékből lehet élvezni a látványt. A tűzgolyót, a lassan, pörögve csúszó törzset, a leszakadó szárnyakat. Miközben a ragacsos-törmelékes masszát, a karamellé égetett cukrot és kukoricaszirupot próbálja kipiszkálni a nyelvével a fogai közül – hál’ istennek még mind saját, és az elülsőkön korona sincs –, Nyúl csak mered kifelé a verőfényes délután roppant térségébe. A kifutó háromszöggé hegyesedik, és Florida lapsimasága zsúpszínűre barnul ott, ahová már nem ér el semmiféle öntözőrendszer zöld ujja. A tél, vagyis az árnyéka, mert errefelé csak az van, még nem köszöntött be. A hőmérséklet mindennap harminc fok köré emelkedik. Négy, Floridában töltött tél után Nyúl már tudja, hogy az öböl felől támadó szélnek néha foga van, az első teenél bele-beleharap az emberbe, ha korán kezdik a golfjátszmát, és a pulóvert csak déltájt lehet levenni, de ez az idei december, eltekintve attól a kis lehűléstől a hónap közepén, idáig olyan volt, akár a szeptember eleje Pennsylvaniában – fülledt, csak a vadgesztenyelevelek vörösödése meg a csüggedt szárazság a levegőben és a tücsökkórusok tudatták, hogy vége a nyárnak.

Ahogyan a csokoládé leülepszik a gyomrában, a baljós előérzet újra karmokat növeszt a szíve körül: kicsi tűhegyeket, mint amik a gyűrűben fogják össze a gyémántot. Rengeteg manapság a halál az újságokban. Max Robinson, az ország első és eleddig egyetlen fekete hírműsorvezetője, meg Roy Orbison, aki mindig fekete ruhát és fekete napszemüveget hordott, és amikor a Pretty Womant énekelte, úgy föl tudott menni a hangja, mint egy nőnek, aztán, most karácsony előtt, az a Pan Am 103-as járat úgy repedt szét, mint egy rohadt dinnye, öt mérfölddel Skócia fölött, hullák és lángoló roncsok zuhogtak annak a kis Glockamorra vagy milyen nevű, megvan, Lockerbie-nek a golfpályájára meg földútjaira. Elhinni is nehéz, ül az ember odafönn, elbágyasztja a nagy Rolls-Royce-motorok búgása, a csilingelő italoskocsik közeledése, a megkönnyebbülés, hogy nem késte le a gépet, és most már semmi dolga, kedvére hátradőlhet, amikor hatalmas robbanással-repedéssel és elszórt sikolyokkal ez az egész kényelmes világ kiesik alóla, és nincs alatta semmi, csak a fekete űr, a mellét összepréseli a rettenetes, belélegezhetetlen hideg, amit el se tudott volna képzelni, pedig néha tapintható a csomagtérből frissen kikerült bőröndökön is, amikor az ember pakolja ki a ruháit, a szennyes alsókat meg a strandtörülközőket, és még bennük van a külső űr könyörtelen, halálos jegessége. Csak tegnap is valami utasszállító Rochester és Atlanta között, harmincegyezer láb magasan kilyukadt, tizennégy hüvelyk széles hasadék tátongott rajta, azt írták az újságok, szerencséje volt, hogy sikerült leszállnia Nyugat-Virginiában. Minden széthullik, repülőgépek, hidak, Reagan elnökségének nyolc esztendeje alatt senki se ügyelt a boltra, a semmiből termett a pénz, szaporodtak az adósságok, Istenben bízott mindenki.

Harry is röpködött néha, vezérképviselői konferenciákra, meg kilenc éve egyszer két másik párral együtt a Karib-tengerre, de Floridába ő és Janice mindig kocsival jönnek, úgyhogy a kocsijuk most is lenn van. Nelson valószínűleg nyafog majd, hogy csak egy kocsi van, még ha Camry kombi is, amibe hatan kényelmesen beleférnek. Nelson magának való, szeret órákra eltűnni valami rejtélyes céllal. Nelson. Fájó pont. Harrynek már sajog a nyelve, abbahagyja a vadászatot a szemfoga mögé szorult édes kukoricaszirup-morzsára.

A Fort Myers-i News-Press ma reggeli számában meg azt olvasta, hogy odaát Fort Lauderdale-ben tegnap valami rablási kísérlet során agyonlőttek egy terhes asszonyt. Színes bőrű lehetett, de az újság ezt nem említette, mostanában már nem szokták. A nő meghalt, de a csecsemőt császármetszéssel megmentették. Aztán ott volt az az interjú az első oldalon azzal a pasassal, aki felszedett egy tizenkét éves lányt, kábítószert szívatott vele, megerőszakolta és, ki tudja, hogy, elevenen elégette, és most panaszkodik, mert a cellájában, a halálsoron csótányok meg patkányok vannak, és azt mondja a riporternek: „Én mindig a jóra törekedtem, persze nem vagyok egy angyal. De gyilkos se vagyok.” Ez tetszett Harrynek, annyira, hogy nevetett is rajta. Nem vagyok egy angyal, de gyilkos se vagyok. Nem úgy, mint az a Bundy nevű alak, aki több tucat államban több tucat nőt gyilkolt meg, és már tíz esztendeje húzatja-halasztatja a kivégzését idelenn Tallahasseeben. De nem kapkodja el Hirohito sem. Nyúl még emlékszik rá, amikor Hirohito neve együtt szerepelt a háborús propagandában Hitlerével és Mussoliniével.

És azt sem felejti el soha, hogyan fulladt meg a csecsemő kislánya, Rebecca June, épp harminc esztendeje lesz júniusban, s hogy amikor egymaga visszament a lakásba, a kád még mindig tele volt azzal a poshadt, szürke vízzel, ami megölte. Isten nem húzta ki a dugót. Olyan könnyű lett volna Neki, aki a csillagokat a helyükre függesztette. Meg nem történtté tenni. Vagy mondjuk kiiktatni az univerzumból azt a valamit, ami a Pan Am 747-esét Skócia felett fölrobbantotta. Azok a pumpáló szívvel lefelé bucskázó testek a sötétben. Vajon ők mennyit tudtak, miközben zuhantak alá a levegőben, amely sűrű volt, mint a poshadt víz, poshadt szürke, mint ez a váró, amin úgy zúgnak végig az emberek, akár a porszemek a légaknán, a társaság szemében mi csak számok vagyunk egy komputerben, eggyel több vagy kevesebb, kit érdekel? Egy pötty a képernyőn, aztán már nincs pötty a képernyőn. Azok a nedves dinnyemagok módjára lefelé bucskázó testek.

Csillag bújt ki a nappali égre, a fátyolfelhőcsíkok alatti kékségre, egy villogó, ereszkedő, egyenesen feléjük tartó repülőgép. Arra gondol, hogy ebben a villogásban fészkelnek most a szerettei: Nelson, a fia, a balkezes menye, akit Prunak hívnak, bár Teresára keresztelték, Judy, a nyolcéves lányunokája, és Roy, a négyéves fiúunokája, aki azon az őszön született, amikor Harry és Janice elkezdte itt tölteni a fél éveket Floridában. A kisfiú eredetileg mindkét nagyapa nevét megkapta a keresztségben, Harold Roy volna igazából, de mindenki Roynak hívja, és ezen Harry meg is sértődhetne, hiszen Roy Lubell csak egy elbocsátott, hőbörgő kazánszerelő Akronban, aki még az esküvőre se jött el, és szart se tett soha a hét éhes gyereke szájába. Pru még ma is valahogy éhesnek látszik, és ez Harryt önmagára emlékezteti benne. A csillag nő-növekszik, már csészealj alakú, és több pontján villog, szárnyas alumíniumgépezet, siklik-nagyobbodik a komor, lapos bozótvidék és a pálmafákkal öltögetett horizont felett. Elképzeli, hogy a repülőgép földet éréskor kigyullad, felrobbantja valamelyik villanása, feketével árnyékolt piros lánggolyó, folyton ilyesmiket látni a tévében, és döbbenten tapasztalja, miközben ezt elképzeli, hogy nincs sok érzelem benne, csak a szemtanú hűvös izgalma, báva csodálkozás a vegyi anyagok tomboló dühén, és a megkönnyebbülés, hogy ő nem volt rajta a gépen, itt állt biztonságban az ablak innenső oldalán, a végzet halvány, karmos előérzetével.

Megint ott van mellette Janice. Liheg, izgatott. – Harry, siessünk – mondja. – Már itt is vannak, tíz perccel előbb érkeztek, biztosan hátszelet kaptak Newark után. A vécéből egyenesen a kijárathoz mentem, de sehol se találtalak, nem voltál ott. Hol voltál?

– Hol lettem volna? Itt ácsorogtam az ablaknál. – Az a gép, amit képzeletben fölrobbantott, még csak nem is az övék volt.

Ugráló szívvel, bosszantóan szapora lihegéssel igyekszik apró felesége mögött a terjedelmes, szürke szőnyegen. Janice rakott teniszszoknyája meg-meglibben combjai barna hátulján, sokrétegű fehér Nikeja képtelenül nagy a pipaszár lába végén, akár Minnie egér a hatalmas cipőjében, bár Janice szerelése semmivel sem abszurdabb a többiekénél a vendégváróknak ebben a forgatagában: férfiak bankárokra jellemző kurta ősz hajjal és bankárokra jellemző hosszú, komor, begombolkozott arccal – fluoreszkáló sárgászöld izompólókban, amikre az van rányomva, hogy CORAL POINT vagy CAPTIVA ISLAND, paradicsompiros biciklisnadrágokban meg tükörtojásmintás bermudagatyákban, bodorított hajú, vastag derekú feleségeik pedig ezekben a nevetséges szabadidőruhákban, olyanok, mintha rózsaszínű vagy kék hosszú alsók lennének, babaszínek Kewpie baba termeteken, öltözködésükkel hirdetik a meglelt örök ifjúságot, mint azok a síelők meg teniszezők meg golfozók, akik úgy jelennek meg manapság a tévében, akár egy két lábon járó hirdetőtábla. Az a púpos kis zsidó ürge, aki annyira sietett, már megtalálta azt, akit ő szeret, egy magas, szélesen mosolygó nőt, Rachelt vagy Esthert, szerteálló haja van és nagy, fakó profilja, karjára vetve a kabát, ami Newarkban még elkelt, másik oldalán a kövér, hurkás anyja, Grace-nek hívják, a kisöreg dühös, vagdalkozó kézmozdulatokkal adja elő a nőknek a legújabb spíljét, azok meg fejenként fél füllel hallgatják azt a jelentéktelenséget, ami olyan fontos az öreg szivarnak. Nyúl furcsálkodva konstatálja, hogy ennek a nagylánynak, aki egy fejjel magasabb a szüleinél, láthatólag nincs párja. Mögöttük, természetellenesen közel, magas fekete férfi ballag, mutatós mellényes öltönyben, de korántsem jampecos, sőt lerí róla, hogy a fehér arisztokraták közönyével viseltetik a külseje iránt, kezében az a fajta nagy, formátlan táska, amit a gógyis utazók használnak, és ami minden helyet elfoglal az ülések fölötti csomagtartóban. De ez nem lehet rokon, nyilván csak kerülni akar, mint az a camarós fekete csibe a bekötőúton. Mindenki belénk jön, így közlekedünk mostanában.

Harry és Janice odaér az A5-ös kijárathoz. Az emberek csomókban szállnak ki a gépből, egy-egy háromtáskás, fontoskodó hülye vagy mankós, billegő öregasszony mögött fürtökbe tömődnek a többiek. Az ember nem is érti, hogy nem rokkantunk még bele a nyomorékok ajnározásába. – Ott vannak – jelenti végre Janice, és súgva, gyorsan hozzáteszi: – Nelson fáradtnak látszik.

Nem is annyira fáradtnak, gondolja Nyúl, hanem inkább alamuszinak. Fia a bal karján hozza az ő fiát, és Nelson jobb szeme összeszűkül, szemhéja meg-megrebben, mintha onnan, a védtelen oldalról ütésre számítana. Roy elaludhatott a gépen, mert a feje az apja nyakához billen, párnát keres rajta, nyitott szemében az a folyadékszerű gyermeki sötétség, duzzadt szája néma, nyáltól fénylik, sokkos. Harry előremegy, hogy amint a kötélkorlát engedi, átvegye fiától a terhet, de Nelson nem adja, mintha a nagypapa emberrabló volna; csimpaszkodik Roy is. Harry bosszús vállrándítással nyugtázza ezt, odahajol, megcsókolja Roy bársonyos arcát, finomabb a bársonynál is, még meleg az alvástól, és megrázza a saját fia kicsi, nyirkos kezét. Nelson néhány éve bajuszt hord, a sörtés kis barna folt alig szélesebb az orránál. Alatta az érzékeny ajkai sohasem mosolyognak. Harry hiába keresi ebben az ijedt, barna szemű arcban a kék szemű sajátját. Nelson Janice-től örökölte ezeket a feszülten rendezett vonásokat, a mindent kerülő, homályos, zavarodott tekintetet; ez az örökké értetlen kifejezés nőnek jobban áll. S ami még rosszabb, Janice magas homloka és ritkás, vékony haja Nelsonnál a határozott kopaszodás formáját ölti. Egyre magasodó halántékai között a maradék haj áttetsző háromszöge nemsokára sziget lesz, a tarkóján meg, amikor elfordul, hogy megcsókolja az anyját, kopasz bőrcsík szélesedik. Kopott kék farmerzakót vett az úthoz, alája ropogós-csicsás, rózsaszín csíkos, fehér galléros-mandzsettás inget, úgyhogy elég felemásan fest, mint valami családos rocksztár vagy hétvégi gengszter. Az egyik fülcimpájában apró aranykarika.

– Mmmvö! – szusszant Janice a csókhoz; idelent tanult meg efféle zajokat produkálni, ezek között a csöpögős zsidó nők között.

Harry vigyázatosan köszönti Juditht és Prut. A sovány kislány, alig egy hónap és kilenc lesz, amolyan nővázlat, még nem életnagyságú és nem befejezett. Vörös hajú, mint az anyja. Bájos vonások, a bőre rózsás a szeplők alatt, az arcrészletek – szempillák, szemöldökök, fülek, orrlyukak, a fogakról fürgén visszahúzódó ajkak – ijesztően tökéletesek, könnyen széttörhetők. Amikor lehajol hozzá, hogy megcsókolja, a füle előtt látja a gyermekkor rejtőző pihéjét. Tiszta zöld szeme és sárgarépahaja Prué, de törékeny, egyenes vázában, hosszúkás, nyugodt arcában még semmi sincs abból a ferdülésből, amit Pru kapott az élettől, amitől a szépsége már huszonnégy éves korában is kissé esetlennek, bicebócának tűnt, s ez csak még savanyúbb, még nehézkesebb lett benne a Nelsonnal való házasság kilenc esztendeje alatt. Pru kedveli Harryt, és Harry is kedveli őt, de a többiek folytonos nyüzsgése eddig megakadályozta, hogy ezt kifejezésre juttassák. – Micsoda szépségek – mondja most anyára és lányára.

A kis Judy összeráncolja az orrát, úgy mondja: – Nagypapa már megint csokit evett, szégyellhetné magát. Érzem a száján, meg azt is, hogy mogyorósat. Ott van a fogai között a ragadék. Szégyellhetné magát.

Muszáj volt nevetnie ezen a támadáson, a részletek pontosságán, meg azon a pennsylvaniai német módon, ahogyan a kislány azt mondta: „szégyellhetné magát”. A helyi dialektusok kiveszőben, pedig a gyerekek olyan precízen utánozzák a felnőtteket. Judy nyilván fültanúja volt, amikor odahaza Nelson és Pru meg talán Janice is az ő testsúlyáról és az örökös nassolásáról beszélgetett. Márpedig ha erről beszélgetnek, lehet, hogy pocsékabb az egészsége, mint hinné. Rosszul nézhet ki.

– A fene – mondja zavartan. – Mostanában folyton lebukom. Pru, veled jól bánik a világ?

Menye azzal lepi meg, hogy amint ő kötelességtudóan előrehajol megpuszilni, minden köntörfalazás nélkül szájon csókolja. Ajkai savanyúan, szomorkásan, szégyellősen lefelé görbülnek, de melegek, melegek és puhák és nagyok, mintha csak párnák volnának Nyúl bensejében, a csók utóhatásaképpen. Amióta megismerkedett vele azon a régi nyáron Springer mama házának árnyékai között – vékony, esetlen alak, minden figyelmeztetés nélkül hatolt be az életükbe, Nelson viselős, római katolikus barátnője Ohióból, a Kenti Állami Egyetem titkárnője, Teresa Lubell, aki majd továbbszállítja Harry génjeit az örökkévalóság felé –, Pru kiszélesedett, anélkül, hogy a pennsylvaniai nők szalonnás módján elnehezült volna. Nagyobb homlokzatot mutat, mintha láthatatlan feszítővasak széjjeltolták volna a csontjait, új kalciumanyag rakódott volna közéjük, s a húsa is ennek megfelelően széthúzódott volna. Valaha Judyéhoz hasonlóan keskeny arca néha lapos maszknak tűnik. Mindig is magas volt, és miközben megkérgesedett feleséggé és matrónává vált, hosszú, egyenes szálú haja az évek során megkurtult, bozontos szárnyacskákká kényszerült, akár a Szfinx frizurája. Kiszélesedett a csípője és a válla is a kockás kosztüm harsány mintája alatt – a barna, fehér és fekete kockák és rombuszok háromdimenziós hatást keltenek –, amit az úthoz vett fel, könnyű anyaga meggyűrődött a háromórai ülésben és gyerekdajkálásban. Vállán degesz, kék táska, karjai és kezei között szürke nagykabát, két gyerekkabátka, több csúszkáló gyerekkönyv, a tévémesék nyomtatott változatai, egy ráncos bézs képű Káposztaföldi baba meg egy felfújt gumidinoszaurusz. A keze nagy, bütykei rózsaszínűek, repedezettek. Harry anyjának is ilyen volt a keze a sok mosástól, mosogatástól. De hogy Prué, a mindenféle háztartási gépek korában? Nyúl csak bámulja a csók utáni döbbenet fél másodpercében. Annak a varázsa, hogy felesége és gyerekei lehetnek, Nyúl számára hamar megkopott, de hogy igazi hús-vér menye van, az folytonosan izgatja.

Pru közvetlenkedik, hogy a találkozás kezdeti zavarát feloldja: – Istenien nézel ki, Harry. Jót tesz neked a napsütötte dél.

Mit jelent ez a frontális csók? Az enyhe mohósága? Mintha bánatos üzenet bujkálna benne. Pru és Nelson valahogy sosem illettek össze.

– Ezzel a véleménnyel egyedül állsz – mondja, a válltáska után nyúlva. – Hadd vigyek már valamit, add azt a táskát. – Rángatni kezdi Pru válláról.

Pru átrendez kabátot-játékot, hogy kiegyenesíthesse a karját, de közben megkérdi: – Szabad ezt neked?

– Miért bánik velem mindenki úgy, mint valami tökkelütött hadirokkanttal? – kérdezi Nyúl, de már csak a levegőtől; Pru és Janice hamis mohósággal ölelkezik össze, Nelson meg már baktat is előre a hosszú szürke folyosón, vállán az újra elszenderedett Royjal. Harry bosszankodva látja, hogy habár Nelson frissen, néhány napja nyiratkozott, a borbély varkocsot, amolyan patkányfarkat hagyott neki hátul, lelóg a gallérjára a növekvő kopasz folt alól. Hány évesnek képzeli ez magát, tizenhétnek? A kis Judy megy az apja mögött, de Nelson nem várja meg, hátra se néz. A lány elég nagy már ahhoz, hogy átérezze, csinos útiruhájában nem vághatja sutba a méltóságát, nem szaladhat utánuk. Tengerészkék télikabát van rajta a rózsaszín nyári ruha fölött; a ruha rózsaszínű szegélye kilóg a kabát alól, aztán már a csupasz lábai következnek, hosszabbak, mint amilyennek november elején látta őket. De leginkább a tarkója sajdítja meg Nyúl szívét, a fénylő sárgarépahaja, copfba fogva, mutatós, keményített szalaggal megkötve. Az anyja katolikus neveltetése tükröződik ebben a szalagban: a Szüzet vagy Kisjézust vagy Akárkicsodát felcicomázták a körmenetre, a repülőút parádéjára. Judy csillogó tarkója, a röpködő copf, amint annyira igyekszik nem rohanni, olyan jámboran és öntudatlanul viseli az anyja által belekötött szalagot, hogy Harry elmosolyodik. Lépteit meggyorsítva beéri, lenyúl – Szia, szépségem –, mondja, és megfogja a kezet, amit Judy gyermeki reflexszel emel föl hozzá. A tenyere éppoly meglepően nedves, mint amilyen meleg az anyja szája volt. Csontfehér választékú feje Nyúl derekánál is följebb ér már. Panaszkodik az anyjának, Harry ezt Janice-től tudja, hogy ő a legmagasabb lány a harmadikban. A rossz fiúk cikizik érte.

– Hogy megy az iskola? – kérdezi.

– Utálom – mondja Judy. – A fiúk mind nagymenőnek képzelik magukat. A lányok meg kibírhatatlanok.

– Na és te nem tartod magad nagymenőnek?

A kislány ezen elgondolkodik. – Egy-két srác folyton utánam koslat, de én megmondom nekik, hogy menjenek az anyjukba.

Harry cöcög. – Egy harmadikosnak nem szabad így beszélnie.

– Ugyan – feleli Judy. – Ha felhúzzuk, a tanárnőnk még olyanokat is mond, hogy a fene egye meg.

– Mivel húzzátok fel?

Judy rámosolyog az anyja hirtelen, széles mosolyával, de az övében még nincs semmi görbület. – Hát például zümmögünk, úgy, hogy a szánk nem mozog. Meg néhány hete, amikor karácsonyi dalokat akart énekeltetni velünk, az egyik ilyen nagymenő srác azt mondta, ez ellenkezik a szülei hitével, és az apja ügyvéd, és mindenkit be fog perelni.

– Nagy seggfej lehet – mondja Nyúl.

– Nagypapa. Ne beszélj csúnyán.

– Ez nem csúnya beszéd, ez csak azt jelenti, hogy mi van a feje helyén. Ha azt mondtam volna, hogy az a kölyök egy segg, az csúnyább lett volna. Nézd csak, itt vettem azt a mogyorós szeletet, amit megéreztél rajtam. Kérsz egyet?

– Meg kell kérdezni anyutól.

Harry megfordul, és bevárja az összeérő csípővel közeledő, összedugott fejjel pusmogó anyákat. – Pru – mondja –, fogszuvasodás lesz belőle, ha veszek Judynak egy szelet csokoládét?

Pru szórakozottan felpillant, aztán kötelességtudóan rámosolyog Harryre. – Ez egyszer talán nem hal bele, bár Nelson és én nem szeretjük, ha mindenféle vacakot összeesznek.

– Akármit veszel neki, Harry – teszi hozzá Janice –, Roynak is kell venned egyet.

– Roy alszik, és feleakkora sincs, mint Judy.

– Ha Judyval kivételezel, azt észre fogja venni – mondja Pru. – Most van kibújóban az árnyéka alól.

A kis Judy árnyékot vet? Vajon ő is árnyékot vetett Mimre? Az biztos, hogy jó messzire menekült Diamond megyéből, lehet, hogy épp ezért? Fejest ugrott a Las Vegas-i örvénybe, és azóta is abban forog.

– Ne maradjatok a végtelenségig – mondja Harrynek Janice. – Vagy pedig add ide a kocsikulcsot, hogy bepakolhassunk. Van még két táskájuk. Newarkban feladatták velük poggyásznak. Nelson már biztosan odalenn van.

– Mi a nyavalyának rohant úgy előre? Kire zabos ez a kölyök?

– Valószínűleg rám – feleli Pru. – De már rég nem töröm a fejem, hogy miért.

Harry beletúr kockás golfnadrágja zsebébe, de csak néhány teet meg egy műanyag labdajelzőt talál, rajta két kék V – Valhalla Village –, aztán a másikban megleli az összegubancolódott, recés kulcsokból álló karikát. – Kapd el – mondja, és odavágja Janice-nek. Az asszony a nők rémült mozdulatával rántja föl mindkét kezét, de a kulcsok elrepülnek köztük, és a hasán puffannak. Ettől az apró erőfeszítéstől, ahogy a kulcsokat keresgélte és elhajította, Nyúl úgy elgyengül, mintha fölemelt karja áztatott ruha volna. Unokája megajándékozásából máris kiveszett a spontaneitás és az öröm. Ráadásul Judy nem Planter’s mogyorós szeletet választ, ahogyan ő elképzelte, hanem Sky Bart, ami tényleg árt a fogaknak, ötfajta nyúlós töltelék a merő csokoládéanyag öt púpjában. Farzsebébe nyúl, a nadrág olyan régi, hogy kockáit majdnem színtelenre fakította a nap, a zsebek szegélye elfeketedett izzadt tenyere gyakori érintésétől, előveszi a tárcát, és totojázik a csokoládérészlegnél, hogy ne vegyen-e magának még egy cukorral összeragasztott mogyorórudat, talán most lenne akkora szerencséje, hogy nem töröttet kapna, de lemond róla, így is túl sokat eszik, túl sok vacakot, ahogy Pru mondja, meg az itteni orvosa, az öreg dr. Morris, aztán az utolsó másodpercben, amikor a pult mögött álló fekete nő már a visszajárót számlálja, mégis úgy dönt, hogy megveszi azt a mogyorósat. Nem is az ízét meg a lenyelését élvezi annyira, inkább azt az érdes-reszelős érzést, amint az első leharapott sarok, az első szögletes csücsök lassan olvad szét a szájában. Meglepődik és fölháborodik, amikor kiderül: nemcsak hogy nem kap most már vissza a dollárjából, hanem még ő tartozik a fekete nőnek – szigorú, hígítatlan mattszínű, ritkán látni ilyet Amerikában, tompa, mint a pala, haiti lehet vagy dominikai, Florida tele van migránsokkal – öt centtel, állami adó fejében. Ilyenek a repülőtéri árak, nyugodtan kibabrálhatnak veled, mert nincs konkurenciájuk. Ahol nincs konkurencia, ott kész a szocializmus: mindenki lejmol, a gazdaság meg olyan, mint Kubában meg Haitiban. Pillantása a képeslapállványra téved. Felül a plasztikba csomagolt szexmagazinok, nyomtatott lapjaik tátott szájú lányok testrészeit rejtegetik, mintha azért lenne örökösen tátva a szájuk, mert maguk is csodálkoznak rajta, hogy nekik kelendő áruik vannak, Hustler, Gallery, Penthouse, Oui, Live, Fox. Elképzeli, hogy kér egyet, dacolva a haiti nő rosszallásával – ezek a karibiak mind evangelikális fundamentalisták, bádogsipkás templomaikban ordibálnak, hogy legyen mielőbb vége a világnak –, hazacsempészi, és miközben Janice alszik, vagy főz, vagy valamelyik csoportfoglalkozásán van, csömörig falja magát a kihajtható fotókkal, rózsaszín szeméremajkakkal, fölpumpált mellekkel, fölmeredő fenekekkel, amik alatt jól kivehető a borotvált pina a szánalmas kis anatómiájával, mint valami kagyló, de csüggedten tudja, hogy még csak fel sem fog izgulni rajtuk, egyetlen érzése az unalom lesz, meg a méreg a fölösleges kiadás miatt. Négy dollár huszonötbe kerülnek manapság, és cserébe ilyesmiket ígérnek: Szexi szirének a szaunában; Cara Lott, a flott; Orális szex: gourmet-kalauz. Milyen undorítóak is vagyunk, uramisten – eldobható hús, de a fene eszi a kielégülésért.

– Nagypapa, menjünk már – mit ácsorogsz?

Sietnek a többiek után, de azoknak nyoma veszett. Judy fénylő, szalagos feje idegesíti, előbb az egyik oldalán bukkan föl, aztán a másikon, akár a kocsikulcsok, amiket olyan lassan talált meg, Janice teszetoszának mondja, Janice, aki még a dolgokat se tudja elkapni, az ügyetlen liba. Ha az unokájukat el találnák rabolni mellőle, akkor hívná csak igazán teszetoszának. – Csak óvatosan – mondja Judynak a mozgólépcső tetején –, nézz ki magadnak egy fokot, és maradj rajta. Kettő közé ne állj. – Majd az alján: – Oké, lépj le, de ne kapkodd el, semmi pánik, sikerülni fog, oké, már lenn is vagyunk.

– A bevásárlóközpontokban folyton mozgólépcsőzöm – mondja Judy, szemrehányó, összecsücsörített szájjal nézve fel rá, a sarkaiban olvadt csokoládégyöngyök.

– Hol az ördögben vannak ezek? – kérdi Nyúl, mert a napbarnított, lármás tömegben, amely odalenn nyüzsög a Délnyugat-floridai Területi Repülőtér magasabb mennyezetű földszintjén – ez kevésbé akna- és kriptaszerű, de ugyanattól a fojtott, acélos végzetszerűségtől visszhangzik, ami máris fölkavarja a gyomrát –, nincs egyetlen ismerős alak, csupa vadidegen, mintha a pokolba szállt volna alá.

– Eltévedtünk, nagypapa?

– Ki van zárva – mondja Nyúl.

Váratlan kis kutyaszorítójukban újra fölfigyel Judy finomságára, a gyémánt vágta szemekre és szempillákra, a füle előtti pihés glazúrra, dús haja minden egyes szálának ragyogására, melyeket feszes, vastag copfba fogtak, és valószerűtlenül kemény fehér szalagba kötöttek. Most veszi csak észre, hogy szimmetrikus, fehér pillangóforma hajcsatokat is visel. Judy föltekint az arca irányába, és meglátva rajta a tanácstalanságot, máris könnyeivel küszködik. – Meleg a kabátom – panaszolja.

– Majd én viszem – mondja Harry. Karjára teríti a szövetsúlyt, és most a kislány is olyan, mint valami pillangó, a rózsaszín ruhájában. Zöld szemei a szürke repülőtér hullámzó anonimitásától elkerekednek a vörösesbarna szemöldökök alatt, egyikben a szálak a lapos, szeplős kis orra nyergénél rakoncátlanul az ellenkező irányba hajlanak; Nelsoné is pont ilyen, Harrytől örökölte, aki a középső ujját megnyalintva próbálta lesimítgatni annak idején a középiskolai vécé tükre előtt. Fantasztikus, ahogy egy ilyen apróság újra és újra kiütközik. Lehet, hogy ennyi csak a halhatatlanságunk, egy kis genetikai gikszer, ami újra és újra megismétlődik, mint valami kódszám az ember havi bankkimutatásán. Kísérteties, üres figurák, emberek, akiket nem ismer, könyökölnek, áramlanak el mellettük. Szigetet képeznek ők ketten, tréfák, lármás közlendők, ölelések nyaldossák őket; sötét mahagóniszínűre sült, hónapok óta Floridában tartózkodó emberek lapogatnak tésztaképű újonnan érkezetteket. Hogy Judy hallja is a nagyapját, ne csak szerencsétlenkedve álldogálni lássa, Harry azt mondja: – Biztos odaát vannak a poggyászszalagnál.

Felnéz, feje fölött meglátja a POGGYÁSZ feliratú táblát, megfogja a nyirkos kis kezet, és húzza a poggyászszalag körül csoportosuló tömeg felé: már jár is a szalag. De hiába forgatják a fejüket, se Pru, se Janice, se Nelson, se Roy nincs sehol. Arc arc után tagadja meg, hogy ismerős arccá álljon össze. Nyúlnak mindig jó volt a szeme, de mesterséges megvilágítású helyeken mostanában már rakoncátlankodik. A kék válltáska, amit Pru átengedett neki, nehezebb, mint hitte volna; téglákat rakhatott bele. Válla, szeme ég.

– Gondolom – kockáztatja meg, bár ez valószínűtlen –, kimentek a kocsihoz. – Megtapogatja a zsebeit, a kulcsokat keresi, nem érez semmit, pánik fogja el, aztán eszébe jut, hogy odadobta Janice-nek. Hát persze. Magabiztosan halad a barna üvegajtó felé, de a rossz ajtó nyílik pattanva, amint a teste aktivizálja az automata szemet. Ő közeledett rossz ajtóhoz, Judy a helyes irányba rángatta, ahol máris gyorsan szélesedik a fülledt kinti levegő szelete. A nap áttört a tejes fátyolfelhőkön. Ott táncol a térde magasságában burjánzó névtelen trópusi növények viaszos levelein. Vakítóan kacsint vissza a mozgó autók tömegéről, erről a brutális folyamról, amely a kihajtón árad, közvetlenül a járda mellett. Szorítja Judy kezét, nehogy le találjon ugrani a járdáról, mind tele vagyunk őrült ösztönökkel. Átvágnak a csillámló kocsitengerhez, a parkolóhoz, ahol az autót hagyta. De pontosan hol? Rájön, hogy elfelejtette. Halvány fogalma sincs, hol lehet a kocsija.

Camry Deluxe kombi, gyöngyszürke metál, az erőteljesebb huszonnégy szelepes, két és fél literes, V-6-os motorral. Az a piros Camaro meg Janice kritizálása úgy feldühítette, hogy nem is figyelt, hova parkol. Emlékszik a zebrára, meg arra a növényekkel beültetett térelválasztó gátra, ahol egy napfényre kiéhezett egyetemistaféle a hátizsákjára támasztott fejjel itta föl a sugarakat, meg arra a fontoskodó vén pasasra, aki hadvezérnek képzelte magát, úgy integetett, hogy merre lesz majd a kijáró meg a fizetőfülke, olyan eltúlzott mozdulatokkal, akár az a feleségére kaffogó férj a váróban, mintha Grace tyúkagyú volna, ügettek szerteálló hajú, nagy fogú, mosolygós zsidó hercegkisasszonyuk elé, aki mindegyiküknél magasabb volt, de arra nem emlékszik, hogy melyik sorban parkolta le a kocsit. Az elhalt, üres agysejtekre parkolta, ilyen lesz az egész agyunk, amikor elpatkolunk, hacsak az univerzum nem főz ki addig valami falrengető meglepetést a számunkra. A National Enquirer, amit Janice a Winn Dixie-ből néha hazahoz, rendszeresen közöl beszámolókat halálközeli élményekről, de Harry szemében ezek gyanúsan hajaznak a marsbéli zöld emberkékre. És az se nagy vigasz, ha igazak. Judy keze kicsúszik a markából, amint ő ott tanácstalankodik a parkoló szélének ágostonfüvén, itt mindenhol ágostonfű nő, forgófejekkel öntözik, nem is igazi fű, csomós és széles, ropog az ember lába alatt. Megfájdul a melle. Alattomos, széles fájdalom, mintha öv lenne szorosan a bőre alá varrva.

Judy hangja úgy tekereg föl hozzá, mint egy vékony mentőzsinór. – Milyen színű a kocsid, nagypapa?

– Hát, izé – mondja Harry, igyekezve rövid mondatokban beszélni, nehogy fölverje a fájdalmat. – Olyan halványszürke. Metál. Mint minden második autó a világon. Csak semmi pánik. Mindjárt eszembe jut, hogy hol hagytam.

Szegény gyerek vesztésre áll a könnyekkel vívott csatában. – Apu el fog vele hajtani! – hüppögi.

– És téged meg engem itthagy? Ugyan már, Judy. Dehogyis tesz ilyet.

– Néha minden ok nélkül begurul.

– Biztosan van rá oka, csak neked nem mondja meg. Na és te? Te sose gurulsz be?

– De igen, csak nem úgy, mint apu. Anyu szerint meg kéne vizsgáltatnia magát.

– Hébe-hóba mindnyájunknak meg kéne. – Nyúl rossz előérzete hideg vízként csorog le a gyomrába. Orvosok. Az ő orvosa apránként adja át a praxist a fiának, ha feldobja a talpát, a gyerek egy receptkitöltésnyi idő alatt a helyére áll. Az ember teng-leng a kalickájában, aztán kihurcolkodik; ez a helyes eljárás: helyet csinálni másoknak. Végigpásztázza a villogó fémsorokat, hátha talál egy ismerős szürke csíkot, és az jut az eszébe, hogy talán a színre is rosszul emlékszik – annyi kocsija volt életében, olyan rengeteget adott el. Bejelenti: – Azt hiszem, odaát balra hagytam. Nagyjából a harmadik sorban. Tudod, Judy, volt ott egy dirigáló öreg mókus, összevissza hadonászott, hogy ki merre menjen, és egészen megkevert a vén marha. Te nem utálod a parancsolgatókat, akik mindig mindent jobban tudnak?

A kislány fényes-vörös feje némán bólint mellette, nem szól, ijedt.

Nyúl tovább fecseg, hogy elűzze közös gondfelhőiket: – Ha valaki rám szól, hogy ezt vagy azt csináljam, én csak azért is az ellenkezőjét csinálom. Sokszor bajba kerültem már emiatt, de élveztem is. Az a parancsolgató öreg szivar erre mutatott, én meg juszt is arra mentem, és találtam is helyet. – És egy másodpercre, mint egy ablakon át, a mellét szorító öv két feszülése közt, meg is pillantja a helyet: egy krémszínű furgon, egy Ford Bivouac mellett, vizenyős kék minnesotai a rendszámtáblája, aljasul túlparkolt a fehér vonalon, ez is fölbosszantotta. Úgy kellett bearaszolnia, hogy Janice-nek maradjon helye jobboldalt a kiszálláshoz, és a balra álló őzbarna Galaxy sárhányóját se karistolja össze. És most már látja messziről, a vibráló floridai hőségben, a többi fémtető közül kiemelkedő krémszínű csíkot a harmadik sorban. Diadalmasan mondja: – Judy, látom. Gyerünk –, és kézen fogja megint, nehogy apró tökélyét összezúzza a sorok körül ólálkodó, helyet kereső autók valamelyike. Egyik-másik nagy fehér Caddyben és Oldsban az apró öregember alig ér föl a szélvédőig, csimpaszkodik a kormányba, teste összetöpörödött, kétrét görnyesztette a csontritkulás; őt még nem kapta el, ő még ma is hat láb három hüvelyk a legjobb tudomása szerint, a nadrágja nem kúszik mögötte a padlón, de Janice folyton erről beszél, a tévé is rengeteget foglalkozik vele, például az a reklám a két nővel a vonaton, a nőket jobban veszélyezteti, mint a férfiakat, kisebbek a csontjaik, Janice kalciumtablettákat szed a töméntelen vitamin mellé, reggelinél veszi be őket a narancslével. Úristen, micsoda makkegészséges nő. Örökké fog élni, csak hogy ővele kibabráljon.

Nyúl és a kis Judith a veszélyekkel teli forró aszfalton odaér a gyöngyszürke Camryhez, Nyúl tudja, hogy az övé, mert a hátuljába külön-külön van behajítva Janice teniszütője és ütőtokja – buta liba, minek a tok, ha nem rakja bele? De nincs még itt senki, az ajtók zárva, és Harry elhajította a kulcsokat. A kislány sírva fakad. Szerencsére Nyúl kopott golfnadrágja farzsebében van zsebkendő. Leereszti Pru tömött kék táskáját az aszfaltra, a kis télikabátot a kocsi tetejére rakja, mint aki lefoglal valamit, letérdel, és letörli Judy szájáról a megolvadt Sky Bar-gyöngyöket, arcáról a könnyeket. Legszívesebben ő is elbőgné magát, amint ott guggol a kocsi napszúrásos fémvéknya mellett, ráadásul sajog a térde, és a kislány forró, rémült zihálása csak növeli a hőséget. Judy szeplős orrocskája folyni kezd, szája megkeményedik, és a felső ajaknak ez a merevsége Nelsonra emlékeztet, amikor meg van ijedve, vagy dühös valamiért.

– Itt maradhatunk és bevárhatjuk a többieket – magyarázza Harry az unokájának –, vagy visszamehetünk megkeresni őket. De szerintem eléggé elfáradtunk már, és melegünk is van, jobb, ha maradunk. Játszhatnánk azt, hogy hány különféle állami rendszámtáblát találunk.

A kislány szipogós, nedves nevetésfélét hallat. – És akkor megint eltévednénk. – Szemhéját vörösre súrolták a könnyek, zöld íriszében apró fényszöszök csillognak, akár a mikroszkopikus fazetták, amiktől a metálfestés olyan flitterszerű.

– Nézd csak – mondja Harry. – Ez itt például minnesotai, ezzel a kis fenyőfacsoporttal. Az van ráírva, hogy Tízezer Tó. Egy-null nagypapa javára.

Judy erre már csak mosolyog, nevetéssel nem jutalmazza; tudja, hogy Harry így kér tőle bocsánatot, amiért a többieket elvesztették.

– Nem mi tévedtünk el, mi tudjuk, hol vagyunk – mondja Harry. – Ők tévedtek el. – Felhagy a guggolással a kényes kis nagysága mellett, feláll, hogy visszarecsegtesse a térdét, és enyhítsen a mellét szorongató érzésen.

Aztán észreveszi őket. Már innen vannak a zebrán, közelednek, küszködnek a csomagokkal. Először Nelsont pillantja meg, Royjal a vállán, mint valami kétfejű rém, utána Pru szfinxszerűen szétterülő vörös haját, majd Janice fehér teniszruháját. Harry mellig autótengerben hadonászik, mint lakatlan szigeten a hajótörött. Janice visszaint, a kurta kézmozdulat mintha azt jelezné, hogy Harry messze van, úgyse hallhatja, mit mondanának.

De amikor összetalálkoznak, Nelson őrjöng. Arca sápadt, felső ajka merev, rángatózik. – Az isten szerelmére, apu, hol csámborogtatok? Egészen addig a hülye édességboltig visszacaplattunk az emeletre, amikor a poggyászátvételnél nem találtunk benneteket.

– Pedig ott voltunk, nem igaz, Judy? – mondja Harry, és közben elképedve bámulja a fia kopaszodását, a ritkuló csomók közé beverő floridai nap könyörtelenül felfed mindent, az egérszín bajuszkezdeménye meg olyan itt kinn, mint a bútorok alatt összecsomósodó szöszmő. Többször is felfigyelt már ezekre a fejleményekre az elmúlt évek során, de még mindig megdöbbentik, akárcsak a szarkalábak és a keserű arcredők, amiket az idő vésett a gyereke bőrébe, és a napsütés most élesen megvilágítja őket. – Talán egy percig ha maradtunk az édességboltban, utána rögtön lementünk a mozgólépcsőn a csomagszalaghoz – mondja Nyúl, és örül, hogy ilyen pontosan emlékszik, ilyen pontosan látja maga előtt a két csokoládészeletet, az ötcentest, amit még elő kellett halásznia, hogy a fekete nő ezüstlő tenyerébe pottyantsa, a szexmagazinokat a tátott szájú lányokkal, a mozgólépcsőfokok egymásba akaszkodó fogazatát, amiken, attól félt, Judy elbotolhat. – Nyilván elkerültük egymást a tömegben – teszi hozzá, igyekezve segítőkésznek és ártalmatlannak látszani. A fia megrémíti.

Janice kinyitja a Camryt. A kocsi belsejének rekkenő hősége mint valami palackból szabaduló szellem húz el az arcuk mellett. A csomagokat hátrarakják az ülések mögé. Pru leemeli az álomittas kisfiút Nelson válláról, és elhelyezi a hátsó ülés árnyékai közt; Roy hüvelykujja a szájában, sötét szeme egy vak másodpercre kinyílik. Nelson, hogy a keze végre fölszabadult, rácsap a Camry tetejére, és a bosszúság agóniájában vonítja: – Az istenit, apu, majd megőrültünk miattatok! Már azt hittük, elvesztetted! – Nelsonnak, ha dühös vagy meg van ijedve, Harry úgy fogalmaz magában, „elfehéredik a kopoltyúja” – a feszültség kilopja a színt a kölyök arcából, szeme visszahúzódik a koponyájába. Az anyjától örökölte, Janice meg az övétől, a kövér, fekete, vén Bessie-től, a temperamentumos Koerner lánytól, ahogy magát emlegetni szokta.

– Egy pillanatra se szakadtunk el egymástól – mondja nyugodtan Harry. – És ne lapítsd össze a kurva kocsimat. Épp elég autót tettél tönkre életedben.

– Te meg épp elég életet. És most mindennek a tetejébe elrabolod a nyavalyás lányomat!

– Nem hiszek a fülemnek – kezdi Harry. Hideg fájdalomnyíl indul lefelé a bal karjában, a hónalján keresztül. Pislant egyet. – A tulajdon unokámat. – Ennyire futja az erejéből.

Janice az arcába néz, megkérdi: – Mi a baj, Harry?

– Semmi – förmed rá. – Csak ez az eszement kölyök. Valami piszkálja a csőrét, de nem tudom elhinni, hogy én volnék az. – Furcsa, fejét és mellét is beburkoló, légnemű súly ereszkedik le a váratlan nyíl nyomában. Bezöttyen a kormány mögé, jóformán azt se tudja, hol van, de vezetni akar. Ha az ember nyugalomba vonul, rutinokhoz szabja az életét, és a többiek, még a szerettei is, nyűggé válnak a számára. Ezek a többiek, a családja, végre leülepednek mögötte. Pru a háromdimenziós kockás kosztümjében a hátsó ülésre lódítja be formás, széles fenekét, az alvó Roy mellé, Nelson a másik oldalon mászik be, Harry a tarkóján érzi a kölyök leheletét. Amennyire tudja, hátrafordítja a fejét, úgy mondja a szeme sarkában föltűnő Nelsonnak: – Még hogy elraboltam!

– Ez volt az ábra. Néztünk erre, néztünk arra, de nem voltatok sehol.

Akár az a Pan Am 103-as a radarernyőn. – Mi pontosan tudtuk, hol vagyunk, igaz-e, Judy? – szól hátra Harry. A kislány átmászott a szülein meg a testvérén, a csomagok közé. Harry a visszapillantó tükörben a feje sziluettjét látja a copffal meg a merev szalaggal.

– Én nem tudtam, hol vagyok, de tudtam, hogy te tudod – válaszolja lojálisan, hangja vékonyka fonalát előrevetve.

Nelson békülni próbál. – Nem akartam ennyire begurulni – mondja –, de ha tudnád, mi az, két gyereket nevelni, meg ez az egész napos utazás, és a tetejébe az ember tulajdon apja ellopja az egyiket…

– Nem loptam el, a kórságos istenfáját! – mondja Harry. – Sky Bart vettem neki! – Érzi, hogy nyargal a szíve, már szinte vágtat, méghozzá úgy, hogy az egyik láb ki-kirúg közben. Beindítja a Camryt, menetbe teszi, aztán lefékez, mert a kocsi megugrik, hátramenetbe teszi, és vigyáz, miközben tolat, nehogy hozzáérjen a minnesotai Bivouac oldalához, a kimeredő oldaltükréhez meg a háromtónusú barna csíkozásához.

– Harry, akarod, hogy vezessek? – kérdezi Janice.

– Nem – feleli ő. – Miért akarnám?

Az asszony habozik; Harry anélkül, hogy odanézne, látja, amint hegyes kis nyelve kicsusszan a száján, és a vége a felső ajkán állapodik meg, mindig ezt csinálja, ha gondolkodni próbál, úgy ismeri már. Anynyira ismeri, hogy beszélgetni vele olyan, mintha önmagával hadakozna. – Az előbb olyan fura volt az arcod – mondja Janice. – Úgy…

– Elfehéredett a kopoltyúm – fejezi be Harry.

– Olyasmi.

Az öreg szivar, aki karmesternek képzeli magát, az aszfaltra festett nyilakat mutogatja, amik a fizetőfülke felé vezetnek. Az orruk előtti kocsiban, világosbarna Honda Accord New Jersey-i rendszámtáblával, KERTÁLLAM, ismerős fejek tűnnek föl: az energikus kisöreg, aki a székek közt szökdécselt a váróban, mellette a jó öreg Grace, a hátsó ülésen a szerteálló hajú lányuk, meg még egy utas, ennek a feje még magasabb, bozótfrizurája még sűrűbb – a fekete ürge, az az előkelő öltönyös, akiről Harry azt hitte, semmi köze hozzájuk. Az öreg szivar a száját jártatja, gesztikulál, a fekete bólogat, akárcsak Harry annak idején Fred Springernek. Akkor is épp elég szörnyű ez, ha az ember egyszínű az apósával. Harryt annyira érdekli a jelenet, hogy majdnem belehajt a Hondába. – Szívem, fékezz – mondja Janice, és a Harry szeme sarkában megjelenő fehér teniszruhafoltból ötven centet nyújt feléje, a parkolási díjat. Az ázsiai kölyök, töksüket a Walkman-fejhallgatójában, elveszi a két negyeddollárost, közben a keze csak valami általa hallott ütemre ráng, a csíkos sorompó fölemelkedik, szabadok, mehetnek haza.

– Hát – mondja Harry a fura, osztott pályás, rövid úton –, nem akármi, ha az embert a tulajdon fia gyerekrablással vádolja. Az meg, hogy micsoda meló két gyerek – nem lehet sokkal rosszabb, mint az egy. A szabadságod így is, úgy is oda.

Nelson, szándékosan vagy akaratlanul, fájó pontra tapintott, mert Harrynek és Janice-nek is két gyereke volt valaha. A halott gyermek úgy él tovább köztük, mint a bűntudat és szégyen néma ragasztója, eltávolíthatatlan, savanyú íz a dolgok alján. És Nyúl még azt is gyanítja, hogy van ráadásul egy fattyú lánya, Nelsonnál három évvel fiatalabb, egy Ruth nevű nőtől, bár az tagadta, amikor Harry utoljára találkozott vele.

Nelson csak folytatja, tehetetlen a megkérgesedett nehezteléseivel szemben: – Felszívódsz Judyval, haverkodsz vele, a kis Roynak meg annyit se mondasz, hogy bú.

– Bú? Bú, hogy fölébresszem? Egyfolytában alszik, mint akit elkábítottak. És meddig hagyjátok még, hogy a hüvelykujját szopja? Nem kellene már kinőnie?

– Mit érdekel az téged, ha szopja? Mért fáj az neked?

– Ki fognak állni a fogai.

– Apu, ez egyszerűen babona. Pru megkérdezte a gyerekorvosunktól, és az azt mondja, az ujjunkat nem a fogainkkal szopjuk.

Pru csöndesen megszólal: – De azt is mondta, hogy lassan ki kéne nőnie.

– Miért hergeled föl magad mindenen, apu? – nyüszít Nelson; képtelen más hangfekvésbe ugrani. Viszket az egész gyerek, és a hangja nem bírja abbahagyni a vakarózást. – Azelőtt olyan nyugis ürge voltál, most meg minden negatív, amit mondasz.

Nyúl tovább akarja cukkolni a fiát, tovább égetni a nők előtt. – Merev vagyok – helyesel mosolyogva. – Az ember, ahogy öregszik, egyre rigorózusabb lesz. A Valhalla Village-ben senki se szopja az ujját. Talán még a szabályzat is tiltja, mint például a fürdősapka nélküli úszást a medencében. Vagy a fülbevalóstul úszást. Árulj már el valamit. Mit jelent ez az egy szem fülbevaló, ha egyszer házasember vagy, két gyerekkel?

Nelson hallatlanná teszi a kérdést, amitől viszont az apja tűnik föl rossz színben.

Suhannak tovább az ágostonfűcsíkok között, a pálmafák úgy cikkannak el mellettük, mint a telefonpóznák. Pru, hogy témát váltson, azt mondja a hátsó ülésről: – Újra és újra meglep, hogy milyen lapos ez a Florida.

– A parttól beljebb – közli Harry – már hullámzik egy kicsit. Ranch- meg narancsligetvidék. Fehér napszámosok, rengeteg mexikói. Valamelyik nap elhajthatnánk arra. Megnézni az igazi Floridát.

– Judy és Roy a Disney Worldöt akarja látni mindenáron – mondja Nelson, normálisabb hangot ütve meg.

– Túl messze van – vágja rá az apja. – Olyan, mintha Brewerből autóval akarnál menni Pittsburghbe. Nagy állam ez. S ha éjszakára maradni akarsz, jó előre szobát kell foglalnod, de ilyenkor már nincs helyük. Ki van zárva.

Az ellentmondást nem tűrő kijelentéstől mindenki elszótlanodik. Harry a légkondicionálás zúgásán és a kerekek zümmögésén keresztül is hallja a csomagtérből, hogy már az első félórában sikerült másodszor is megríkatnia az unokáját. Pru hátrafordul, sustorog. Harry odakiált: – Annyi mindent lehet itt csinálni. Elmehetnénk megint Sarasotába, abba a cirkuszmúzeumba.

– Utálom a cirkuszmúzeumot – hallja Judy vékonyka hangját.

– Sose voltunk még Fort Myersben, az Edison-házban – jelenti be Harry, mint valami patriarcha, az egész autórakománynak. – A lakótársaink szerint fantasztikus. Kiderült, hogy a televíziót is ő találta föl.

– Na és ott van a strand, kicsim – teszi hozzá simogatóan Pru. – Tudod, hogy a jersey-i strandot is mennyire szereted. – Kevésbé anyás hangon közli Janice-szel és Harryvel: – Remekül tud már úszni.

– Nem volt annál unalmasabb, mint mikor a New Jersey-i tengerpartra szoktunk kihajtani – mondja Nelson a szüleinek, igyekezve kikecmeregni a rosszkedvéből és belehelyezkedni a családias hangulatba; még arra is kész, hogy a gyerekkorát idézze.

– Autózni unalmas – prédikál Nyúl –, de valamennyien ezt csináljuk. Az amerikai élet java része abból áll, hogy elhajtasz valahová, aztán hazahajtasz, és közben nem is érted, minek mentél oda egyáltalán.

– Harry – mondja Janice. – Megint túl gyorsan mész. A 75-ösre akarsz rátérni, vagy odább a 41-esre?

Az összes út közül, amit Harry az életben látott, a 41-es, a régi Tamiami-ösvény a legállhatatosabban lehangoló. Szélesebb, mint a teherszállításnak engedélyezett északi országutak, s valahogy az egymást taszigáló út menti üzletek is rosszabbul festenek az állandó napfényben: mint a műanyag szemeteszsákok, amik sose rohadnak el. WINN DIXIE. PUBLIX. Ekerd Drogéria. K Mart. Wal-Mart. TACO BELL. ARK PLAZA. Joy Food. Mard El Marvin Diszkont Élelmiszer, Bor és Sör. Az egymást váltogató láncüzletek között, amelyek benzint, élelmiszert, szeszes italt és gyógyszert árulnak egy helyen az itteni sajátos, törvénytelen szokás szerint, alacsony, halovány épületek alapoznak a betegségre és az öregkorra. Köszvényrehabilitációs Központ. Nővérközvetítő Rt. Szívrehabilitációs Központ. Gerincmasszázs. Ügyvédi Irodák – Szakterület: Medicare és Orvosi Műhiba. Hallókészülékek és Kontaktlencsék. Nyugati Parti Térdközpont. Universal Művégtagok. Országos Hamvasztó Vállalat. A telefondrótokon verebek és seregélyek helyett, amiket Pennsylvaniában látni, magányos héják és keselyűk ülnek. Flancos, nagy füstüveg bankok emelkednek fényesen csillogó felirataikkal a drótok fölé. First Federal. Southeast. A Barnett Bank, az automata pénztárával. C & S, Minden Szolgáltatással, kiszolgálja mind a rengeteg milliót és milliárdot, amit az emberek a rozoga testükkel együtt hoznak ide, hosszú életek prédája önti el az alacsony, homokos földet, tartja vízen a nagy, füstüveg óceánjárókat.

Végig a 41-es mentén, bankok, üzletek, kisállat-kereskedések és öntözőrendszer-szerelők között, mérföldek hosszat alacsony lakóházak, vastag, hűvös fehér cseréppel fedve. Egy vagy két tömbbel beljebb az úttól, a szén-monoxid-ködben magas, rózsaszínű társasházak, megannyi spanyol kastély és kínai pagoda terpeszkedik, akár a banjánfák. Harryt lenyűgözik az itteni banjánfák az egyre messzebb terpeszkedő léggyökereikkel, olyanok, mint valami hatalmas rágógumi az ember cipőjén. Viheti Drogéria. NU-VIEW. Amer-Élet és Egészség. Starlite Motel. JÉZUS KRISZTUS A MI MEGVÁLTÓNK. Autónyi családja megkukul, elkábul, amint a Camry falja a mérföldeket, meg-megáll a felfüggesztett közlekedési lámpáknál, amelyek kereszt- vagy másodrendű utat jeleznek nyugatra a strandok és a maradék mangrovemocsarak, keletre a csenevész préri felé, amit nagy, négyzetes darabokban nyúznak további építkezések számára. Fejlesztés! Halálra fejlesztenek bennünket. A 41-es mindegyik kijárata hazavisz egyeseket a maguk kis labirintuslyukába, a maguk parkolójába, megszolgált helyére a nap alatt. A nap már olyan alacsonyan jár az öböl felett, hogy mindent rózsaszínűre fest, a stoplámpák pirosa jóformán láthatatlan. Angstromék letérőjénél újabb két mérföldnyi utcarengeteg bomlik ki, van, amelyik egyenes, van, amelyik kanyarog, családi házak tömbjei között, félhalott kiskertjüket pampafűcsomók meg virágbokrok díszítik, utóbbiak épp szünetet tartanak a virágzásban az évnek ezen a száraz végén. Először Janice és Harry is egy ilyen fakó, egyszintes, trópusi bokrok és narancsfák mögött megbúvó, hűvös és sötét barlangot akart venni, rejtett úszómedencével az önműködő ajtajú garázson túl, de ezek a házak kínosan emlékeztették őket a Penn Villas-i házukra, amely annyi hitvesi nyomorúságot és furcsaságot látott, mielőtt leégett, legalábbis a fele, hogy végül egy két hálószobás társasházi lakás mellett döntöttek, fenn a levegőben, a harmadikon, keskeny balkonja a golfpályára néz, és norfolki fenyők ágcsúcsai ernyőzik. Az összes cím közül, ahol Harry élete során lakott – Jackson Road 303.; Fort Larson, Texas, 66. tüzérzászlóalj, A üteg; Wilbur Street 447., 5-ös lakás; Summer Street valahány, ahol azon a régi tavaszon horgonyzott le egy időre Ruth Leonard mellett; Vista Crescent 26.; Joseph Street 89., tíz éven át, Springer mama szívességéből; Franklin Drive 14½ –, messze ez a legnagyobb szám: Pindo Palm Boulevard 59600., B épület, 413-as lakás. A tizenhármas nem nagyon tetszett neki, azt hitte, az építők ezt a számot nem rakják föl sehova, de lehet, hogy manapság már nem annyira babonásak az emberek, mint régen. Gyerekkorában még javában dúlt az aggodalom, és csak félig tréfából, a fekete macskák, feldöntött sótartók, odabenn kinyitott ernyők, felrúgott vödrök, létra alatt elhaladás láttán. Akkoriban még az a hit járta, hogy szeme-füle van a levegőnek, békíteni kell.

VALHALLA VILLAGE: nagy gipszhabarcs tábla, a két szó egy rézből való aranykarika köré hajlítva, a karika süllyesztve és epoxival odaerősítve vandál tolvajok ellen. Az ember befordul a biztonsági fülkénél, az őr megismeri, leparkol a két hely egyikén, amelynek aszfaltjára rá van festve a lakásszáma, saját kulccsal kinyitja a B épület külső kapuját, bepötyögi a kódot, hogy a belső kapu is kinyíljon, beszáll a liftbe, azután balra indul. A folyosón őszibarackszínű szőnyeg, levegője légfrissítőszagú, hogy ne érződjék a penész, ami Floridában minden zárt helyre befurakszik. Hetente háromszor kijön a takarítóbrigád, porszívóznak, a szőnyeget havonta vegyszerrel átmossák, a falakat letisztítják, minden számozott ajtó mellett kis kosárgyűrűszerű tartókban művirágcsokor, a lifttel szemben tükör meg egy folyószöld-arany váza félhold alakú márványasztalkán, az embernek még sincs kedve itt elidőzni.

Csomagjaik az ezüst- és őszibarackszínű falaknak ütődnek, Janice és Pru kitartóan cseveg, a kis Roy is kénytelen a maga lábára állni most, hogy felébredt végre, bőg is egyhuzamban: Harry úgy érzi, megzavarják ezt a halottaskamra-nyugalmat, holott akik ezek mögött az ajtók mögött laknak, mind kitaláltak valamit délutánra, golfoznak, teniszeznek, szépségszalonba mentek, vagy átbuszoztak az Evergladesbe. Az ember úgy él itt, mintha a lakása csak bázis volna, légkondicionált előszobája a szabad ég alatti, napsütötte kastélynak. Ha sokáig benn marad, a végén maga is megpenészedik. Fél hat körül a szimultán szieszta hullaszerű csendje ereszkedik le, de négykor ehhez még korán van.

A 413-as ajtaja dupla záras, egyik kulcsa nyitja a főbejárat külső kapuját is. A teljes család türelmetlen tömegével és nyomakodó poggyászával a háta mögött Harry ügyetlenkedik, a keze mindig remeg, ha ez a szorongató érzés tölti el a mellét, a recézett kulcs ugrál a rovátkolt lyuk körül, de aztán belecsusszan, elfordul, kattan, az ajtó kitárul, itthon van. A több millió részidős floridai közül bárkié lehetne ez a hely, de történetesen az övé, az övé és Janice-é. Az ember egy hallfélébe lép, balra beépített szekrény, jobbra térelválasztó polcállvány lakkozott deszkából, Janice madarakkal és virágokkal zsúfolta tele, amiket kagylókból csinált a szakkörben, ahová az első évben járt, amikor még lelkesedett a kagylókért. A kagylók iránti lelkesedés rövid életű, akárcsak a spanyoltanulás, hogy az ember szót válthasson a személyzettel. Fázis, amin minden újonc keresztülmegy. A zarándokkagyló tollnak és sziromnak, a nyilascsiga madárcsőrnek jó, a papucskagyló meg olyan, mint egy kis hajó. A polcállvány, amin Springer mama vicik-vacakjai is helyet kaptak, például az a nagy zöld üvegtojás, belsejében a buborékkal, a konyhát választja el a halltól, a konyhán túl pedig az ebédlő következik; egyenesen előre van a nappali, ott található a tévé, a kényelmes nádszékek meg egy alacsony, kerek üvegasztal, néha azon vacsoráznak, ha érdekes műsor megy. Balra szögletes karfájú, szőke kanapé, ki lehet nyitni ágynak, meg egy ajtó nélküli átjáró a nagy hálóba, aminek saját fürdőszobája van, meg egy kis raktárhelyisége, abban tartja Janice a sosem használt vasalódeszkát és a szobabiciklit, amit akkor vesz igénybe néha, amikor azt képzeli, hogy elhízott, Nelson régi Bee Gees-kazettáira pedálozik, amiket a fia már rég kinőtt. A vendégháló jobbra nyílik a nappaliból, külön fürdőszobával, amely a konyhai stranghoz csatlakozik. Eddig az volt a szokás, hogy Nelson és Pru aludt a vendéghálóban, oda tették be a kiságyat is a babának, Judithé a kihúzható kanapé, de Harry úgy gondolja, ma már ez nem volna helyes. A kicsik megnőttek: Roy túl nagy és kíváncsi ahhoz, hogy együtt háljon a szüleivel, a lány pedig lassan kész hölgy, jár neki egy kis magánszféra.

El is magyarázza a tervét: – Idén betehetnénk a kiságyat a raktárkamrába Judynak, használhatja a mi fürdőszobánkat, aztán egyszerűen becsukja az ajtót, Roy pedig megkapja a nappali kanapéját.

A kisfiú fölbámul a nagyapjára, hüvelykujja máris kúszik a szája felé. Petyhüdt száját Nyúl a Lubellékével rokonítja; se az Angstromoknak, se a Springereknek nincsenek ilyen összecsücsörödő, vastag ajkai, két egybefolyó kövér bogyó, de Teresa apjáé, amikor Harry egyetlenegyszer találkozott vele, mert úton egy clevelandi lerakatvezetői konferenciára beugrott hozzájuk Akronba, igenis ilyen volt, már amennyire a kétnapos borostától meg a pasas dagadt szájában lógó örökös cigarettától egyáltalán látni lehetett. Mintha csak Pru semmirekellő, hitvány apja furakodott volna közéjük gyereknek álcázva, egy kis kémszemlére. Ez a kölyök mindent megfigyel, és soha nem szól semmit. Harry durván lekaffant rá: – Van kifogásod ellene?

A hüvelykujj már tövig becsúszott, a Nelsonénál és Janice-énél is sötétebb szem bizalmatlanul fénylik. Judy szolgál magyarázattal: – Fél egyedül a kisbaba.

Pru segíteni próbál. – Drágaságom, anyu és apu itt lesz a másik szobában, ahol te is aludni szoktál, amíg ilyen nagy fiú nem lettél.

Nelson azt mondja: – Velünk is megbeszélhetted volna, apu, mielőtt mindent a feje tetejére állítottál.

– Megbeszélni, mikor tudok én veled bármit megbeszélni? Ahányszor csak fölhívom a telepet, vagy nem vagy ott, vagy a vonal foglalt. Azelőtt legalább Jake-et vagy Rudyt megkaptam, de mostanában csak azt a macskahangú haverodat hallom, akit fölvettél.

– Egen, Lyle mesélte, hogy folyton faggatod.

– Nem faggatom, csak kíváncsi vagyok. Nekem is van még benne némi érdekeltségem, még ha te azt képzeled is, hogy az év felében te vagy a főnök.

– Felében! Egész évben, kérdezd csak meg anyut!

Janice közbeszól: – Ha anyut kérdezitek, sajog a lába a kocsiban üldögéléstől, és az a terve, hogy előrehozza a koktélidőt, ha mind az öt nap így akartok beszélni egymással. Nelson, apád merő figyelmességből szervezte át a dolgokat. Énvelem megbeszélte. Judy, melyiket szeretnéd inkább, a kanapét vagy a vasalószobát?

– Nekem jobb, ahogy régen volt – mondja Judy.

A kis Roy igyekszik követni a vita általános menetét, még a hüvelykujját is kihúzza petyhüdt szájából, hogy motyogjon valamit, amit Nyúl nem ért. Mindenesetre a könnyek is kicsordultak a szeméből attól, amit mondott. – Éééé. – Mindössze ennyit fog föl Nyúl a mondat végéből.

Pru fordít: – Azt mondja, persze, mert Judy akkor nézheti a tévét.

– Árulkodó júdás – mondja Judy, és akár a szitakötő a víz színén, odacikázik a szőnyegen, és nyitott tenyérrel képen törli gombafejű kisöccsét. Pru fölfordított tálkaformára nyírja Roy haját. Mint amikor a vízcsap tátog üresen egy másodpercig, ha kinyitják, a törpét egy pillanatra elnémítja a felháborodás, bár a szája már tátva. Aztán teljes hangerővel kitör belőle az üvöltés; robbanásszerű hátterében Judy leereszkedően magyarázza a többieknek: – Csak a Johnny Carsont szoktam bekapcsolni, amikor már mindenki alszik, meg egyetlenegyszer a Saturday Night Live-ot.

Harry megkérdi: – Szóval inkább aludnál itt a nyomorult tévé miatt, amikor kényelmes saját szobád lehetne?

– Nincs ablaka – mutat rá szégyellősen a kislány, mert nem akarja megbántani a nagyapját.

– Rendben, rendben – mondja Harry. – Leszarom, hogy hol alusztok. – Azzal közönyét demonstrálva beüget a hálóba, el a nagy dupla ágy mellett, amit idelenn vettek, párnázott fejtáblájának szaténhuzata egyezik a jádezöld terítővel, amit éppen olyan nehéz összehajtani, mint a szállodaiakat, be az ablaktalan kis szobába, felkapja az összehajtható kiságyat lepedőstül, babakék Orlon-pokrócostul, és az egészet kicipeli az ajtókon, beleverve a félfákba meg az egyik nádszékbe, át a vendéghálóba. Kínos zavarban van: túlbecsülte Judy növését, úgy akarta elhelyezni, mint az ő kis hercegkisasszonyát, hiába, nem ismeri a lányokat, az övé meghalt, a másik meg nem az övé.

Janice rászól: – Harry, nem szabad megerőltetned magad, az orvos is megmondta.

– Az orvos is megmondta – visszhangozza gúnyosan Harry. – Mást se lát idelenn, mint hetvenöt fölöttieket, erre áll rá a szája.

De azért zihál rendesen, Pru utánasiet, hogy mentesítse az U alakú fémcsöves láb kiegyenesítése alól, mert menet közben kilazult és visszahajlott, és elrendezi a lepedőket meg a pokrócot is. Visszatérve a nappaliba, Harry azt mondja Nelsonnak, aki már megint a karjában dajkálja Royt: – Na, meg vagytok elégedve, te meg ez a bőgőmasina?

Nelson válaszul Janice-hez fordul: – Úristen, anyu, nem tudom, hogy fogom kibírni ezt az öt napot.

De amikor már mind elrendezkedtek – a bőröndök tartalma fiókokba pakolva, Judy és Roy, tejjel-süteménnyel megitatva-megetetve, fürdőruhásan lementek a fűtött Valhalla Village-i medencéhez az anyjukkal meg Janice-szel, mert csak Janice írathatja be őket –, Harry és Nelson egy-egy sörrel a kerek üvegasztalhoz ül, és megpróbálnak barátságosan viselkedni. – Hát – mondja Harry –, hogy megy az üzlet?

– Tudhatod – mondja Nelson. – Kapod a havi kimutatásokat. – Ideges és idegesítő szokása, hogy folyton grimaszol, és behúzza a nyakát, mintha valaki hátulról kupán akarná vágni. Úgy szívja a cigarettáját, mint aki csövön át táplálkozik, és állandóan a hamuval babrál a fehér kagylóhéj szélén, amit Janice kollekciójából csaklizott el.

– Hogy tetszik a ’89-es? – kérdi Harry, aki nem hajlandó eltérni a tárgytól, most hogy egyedül van a fiúval. – Magát a kocsit még nem láttam, csak a brosúrákat. Gyönyörű brosúrák. Mit gondolsz, hány milliót keresnek a reklámügynökségek ezeken a brosúrákon? Amikor a Corolláét nézegettem, egyfolytában az járt a fejemben, tényleg fölmentek-e a szedánnal meg a kombival a hegyekbe, vagy csak trükk az egész. Röhögnöm kellett. A kocsik ott állnak a hóban, de mögöttük sehol a keréknyom! Nézd majd meg egyszer.

Nelson nem derül fel. Tökéletes kúpra formázza a cigarettája végét, aztán hirtelen elnyomja, vadul csavargatva a csikket. A keze úgy remeg, mint valami öregemberé. Beleiszik a sörébe, habcafatok lógnak sörtebajszáról, és egyenesen apja szemébe nézve mondja: – A véleményemet kérdezted a ’89-esről. Hát semmivel se jobb, mint a ’88-as. Unalmasak, apu. Szappantartók. Még mindig ezeket a benzinkupori kocsikat küldik nekünk, amikor már tíz éve ömlik megint az olaj a világra. Az amerikaiak újra uszonyosakat akarnak, kabriókat, limuzinokat, a japcsik meg változatlanul a kis kockadobozaikat nyomják. És nem is olcsón. Ez okozza a legnagyobb kárt. A dollár szart sem ér a jennel szemben. Ki ad tizenhét grandot egy GTS-ért, ha annyiért már egy Mustangot, egy Beretta GT-t vagy egy Mazda MX-6-ot is kaphat?

– A Celica nem kerül tizenhétezerbe – mondja Harry. – Az enyém, odahaza, tizenötöt se kóstált.

– Csapj hozzá néhány extrát, és kijön a tizenhét.

– Az extrákat ne erőltesd. Rossz hírbe keveredsz a megyében, ha kupeckedel. Akik azért mennek be, hogy alapmodellt vegyenek, azoknak azt kell eladni. Senki se szereti, ha olcsójánosnak nézik.

– Mondd ezt a kaliforniai központnak – vágja rá Nelson. – Másról se akarnak hallani, mint az extrásokról. Automata sebváltójú szedánok, terepturbók. Ha az ember alap-ST-t vagy GT-t rendel tőlük, hónapokig tart, mire leszállítják. A luxusban van a nagy profit mindenkinek, egészen Tokióig. Azt kell eladni, amit küldenek – az egyetlen valamirevaló masinájukból, a Camryből sose lehet eleget kivasalni a rohadékokból. Úgy bánnak velünk, mint a kutyával, apu. Puhányoknak tartanak bennünket. Puhány, lusta, kipurcant amerikaiaknak. Még tíz év, és fölvásárolják az egész országot. A minap azt mondta a televízió, hogy övék már egész Hawaii meg a fele Los Angeles és Nevada. Ezerholdanként veszik a sivatagot Nevadában! Mi az istent akarnak vele? Ott robbantják föl a japán atomot?

– Ne szidd a japánokat, Nelson. Nagyon jól elvoltunk velük eddig.

– Ja, mint egy Tercel hátsó ülésén. Te mindig olyan tisztelettel emlegeted őket, mintha szupermenek volnának. Hát nem azok. Egyik-másik szériájuk, ha az olcsó, megbízható kis családi kocsitól eltekintünk, kész katasztrófa. A Land Cruiserük lusta dög, meg se közelíti a Cherokeet, és a négykerék-meghajtású se, semmi ereje nincs, a V-6-os motort kellett belerakniuk, az meg csak úgy zabálja a benzint – egy gallont eszik tizennégy mérföldön, benne van a Fogyasztók Lapjában. A furgon pedig egyszerűen nevetséges. Az első ülések közé tették a motorját, ha hátulról előre akarsz menni, ki kell szállnod. Pennsylvaniában télen nem csípik az ilyesmit. A kuncsaftok annyit szívóztak, hogy a minap magam is kipróbáltam egyet; én igazán nem vagyok egy óriás, de mintha ürgelyukba szorultam volna – nincs helye a lábadnak, a könyöködet mozdítani se bírod. A gyorsulása a nullával egyenlő: ha a gyorssávba állsz, hétszentség, hogy beléd mennek. A szél az egész 422-esen végig löködött, olyan magas az a szar – alig tudtam föllépni a volánhoz.

Na igen, gondolja Harry, óriás, az nem vagy. Nelson olyan furán precíz, fölháborodott és izgatott most, mint valami finom óraszerkezet, amiben egy fogaskerékről letörött egy fog, vagy szösz került az olajozásába. Megállás nélkül szipákol, és újabb cigarettára gyújt, pedig az előzőt sem élvezte. Folyton az orrát tapogatja, mintha szúrná a bajsza. – Hát – mondja Harry ráérősen, hogy a fiát megnyugtassa –, sose a furgon csinálta a nagy forgalmat, és a Toyota maga is tudja, hogy kakukktojás az a fészkükben. ’91-re egy teljesen új modellt fognak kihozni. És az új Cressida hogy tetszik?

– Szerény véleményem szerint vacak. Semmi új nincs benne. Valamivel persze nagyobb, a motorja is fölment két egész nyolcról háromra, és tizenkettő helyett huszonnégy szelepe van, úgyhogy egy kicsit tökösebb, de huszonegyezerért el is várhatja az ember, hogy tökös legyen a járgánya, a rohadt életbe! A műszerfala botrányos. A klímaszabályozója úgy csúszik ki, mint valami fiók, és amíg a motort be nem indítod, meg se moccan, ami röhej, ez egy, és kettő, megtartották a tavalyi modell két külön hangszabályozóját, amikhez külön gombok kellenek, pedig anélkül is olyan az egész, mint egy repülőgép pilótafülkéje. Egy vagyonba kerül, apa, és megy is, nem mondom, de belül csiricsáré, kívül meg Audi-utánzat. Nézzünk szembe a tényekkel, a Toyotának annyi stílusérzéke van, mint egy sügérnek. Az autóik nem fejeznek ki semmit. A jó kocsik, a klasszikus kocsik – a harmincas évek Packardjai, a nyújtott tetős, küllős kerekű kis Jaguarok, az ötvenes évek angyalszárnyasai, még a bogárhátú VW is – kifejeztek, képviseltek valamit. A Toyota nem fejez ki semmit azon kívül, hogy ne feltűnősködjünk, viszont lopjuk el mások ötleteit. Nézd meg a kisteherautójukat. Milyen nagy szám volt valamikor – aztán hagyták újra betörni a piacra a Fordot meg a GM-et. Nézd meg az MR-2-est. Ha ingyen vágják hozzá, se kell senkinek.

Harry vitatkozik: – A kétüléseseket megnyúzza a magas biztosítás. A Toyota jó, megbízható gépeket gyárt. Könnyen kezelhetők és tartósak, az emberek tudják ezt és méltányolják.

Nelson a szavába vág. – És hogy uraskodnak – centre megmondják, mi mennyi, mit tehetsz ki a kirakatba, milyen ruhát viseljenek az eladók, mekkora alapterülete legyen ennek meg annak a részlegnek, és csak aztán engedik, hogy kinyald a seggüket. Amikor átvettem az irányítást, el voltam képedve, mennyi szart nyeltetek le tőlük Charlie-val az évek során. Robotot akarnak csinálni az emberből.

Nyúl most már tényleg megsértődik. – Nőj föl, gyerek. Az ember ebben a világban előbb-utóbb része lesz valamilyen szervezetnek. A Toyota jó volt hozzánk és a nagyapádhoz, és ezt ne felejtsd el. Emlékszem, amikor Fred Springer megkapta a Toyota-koncessziót, azt mondta, úgy érzi magát, mint a gyerek, akinek egész évben karácsony van. – A nők a családban folyton azt hajtogatják, hogy Nelson a nagyapjára ütött, Harry hát reméli, hogy a halott Fred fölemlítésével kijózaníthatja a fiút. Ez a Toyota-gyalázás nagyon nyugtalanítja.

De Nelson nem tágít: – Nagypapa kereskedő volt, apu. Imádott alkudozni. Mesélte is többször: az egyikre ráfizettél, a másikon megszedted magad, mint valami rabló, és az egész élvezet volt. Abban a szituációban volt játék, kreatív lehetőség. Spontán kreativitást ma csak a cserékbe lehet belevinni, de ezek még azt is megtiltják, hogy úgynevezett ronda amerikai roncstelepeket tarts elöl, jóformán dugiban kell a használt kocsikat eladni. Egy-egy balekról még így is levághatsz egy ezrest, ellenben az újak eladása egyszerű pénztári ügylet. Ez nem eladás, ez csak pult mögött ácsorgás.

– Negyvenötezer plusz juttatásokért tűrhető állás. – Ennyit keres Nelson évente. Harry és Janice veszekszik is miatta; Harry sokallja, Janice azonban azzal érvel, hogy a családját is el kell tartania. – Amikor én ennyi idős voltam – mondja a fiának, talán nem is először –, tizenháromezer-ötszázat szakítottam évente mint sorszedő, és minden este fülig mocskosan mentem haza. Belefájdult a fejem, és tönkretette a szememet. Azelőtt tökéletes volt a látásom.

– Az akkor volt, apu, ez meg most van. Te még az ipari korszakban éltél. Bérrabszolga voltál. Az emberek manapság nem az órabérből szerzik a pénzt; egyszerűen csak megfelelő pozícióba kell kerülnöd, és dől hozzád. Ismerek ügyvédeket, ingatlanközvetítő pasasokat, nem öregebbek nálam, és nem is okosabbak, akik két- vagy háromszáz grandot is szakítanak egyetlen üzletkötésnél. Gondolom, te is ismersz errefelé pénzes palikat. Meggazdagodni könnyű, ez ennek az országnak a lényege.

– Ezek lehetnek azok a pasasok, akik Nevadát elkótyavetyélik a japánoknak, ami téged annyira bosszant. És különben is, mit koslatsz úgy a pénz után? Jelzálogmentesen laksz a házban, amit anyádtól kaptál, nem kell költened semmire. Mellesleg a használt kocsik…

– Apu, ki kell hogy ábrándítsalak: negyvenezer nem valami kurva nagy pénz mostanában, ha az ember színvonalasan akar élni.

– Atyaisten, hát mekkora színvonal kell neked és Prunak? A házatok ingyen van, csak a fűtést meg az adót kell fizetnetek…

– Annak a ménkű hodálynak az adója már négy grand fölött jár. A Mt. Judge-i ingatlanárak az egekig szöktek a baby boom generáció felbukkanása óta, még azokért az ikerházakért is százezreket kérnek a Jackson Road lerobbantabbik felén, ahol azelőtt laktatok. És ez az országos adóreform se jó nekem semmire. Csak a gazdagoknak előnyös. Lyle mutatott a minap egy Excelt…

– Ez a másik, amit meg akartam kérdezni. Kinek az ötlete volt, hogy ezt az alakot vegyétek fel Mildred Kroust helyébe?

– Apu, az a nő az özönvíz előtt került a Springer Motorshoz…

– Éppen erről van szó. Álmában is meg tud csinálni mindent.

– Nem igaz, bár aludni elég sokat aludt munka közben. Először is nem ért a számítógéphez. Próbát tett vele, persze, de amint egy kis zavar keletkezett, vagy téves adat jelent meg a képernyőn, már hívta is a szerelőket, százhúsz dollár per óra, pedig egyszerűen csak az volt a baj, hogy nem tudta megemészteni a kezelési útmutatót, és rossz billentyűt nyomott meg. Vén, mint az országút. Nyugdíjba kellett volna küldened, amint a korhatárt elérte.

Lopva kattan a bejárati ajtó. – Csak én vagyok – szól be Janice. – Pru és a gyerekek még maradni akartak, gondoltam, hazajövök, és nekilátok vacsorát készíteni. Arra gondoltam, ma este csak valami hideget eszünk, de azért megnézem, van-e még egy kis fölmelegíteni való leves. Ti csak beszélgessetek nyugodtan. – Nem akarja zavarni őket; léptei a konyha felé távolodnak. Biztosan azt képzeli, hogy apa és fia a békepipát szívják. Valójában Harry úgy néz Nelsonra, mintha a gyerek egy számítógép volna. Itt valami gikszer van, valami titok. Túl sokat beszél és túl szaporán. Nellie azelőtt hallgatag volt és mogorva, most meg ömlik belőle a szó, több választ ad, mint amennyi kérdést kapott. Valami kurblizza, valami nincs rendben. Harry azt mondja, még mindig Mildred Kroustnál tartva: – Nem is volt olyan öreg. Hatvannyolc? Hatvankilenc?

– Hetvenvalahány, apu, közelebb a nyolcvanhoz. Lyle minden munkáját elvégzi, és csak kétszer-háromszor jár be hetente.

– De ezt-azt máshogy csinál, látom a kimutatásokon. Erről is akartalak kérdezni, a használt kocsikra vonatkozó adatokról a novemberi összesítésben.

A kölyöknek valamiért megint elfehéredik a kopoltyúja. Cigarettáját belenyomja a sörösdoboz lyukába, és fél kézzel összegyűri a dobozt: nem nagy hőstett, mostanában papírvékony alumíniumból csinálják. Feláll, és az anyja felé indul, aki a konyhában csörömpöl.

– Janice! – kiáltja Harry, erőlködve fordítja el a fejét, nyaka merev a hájtól.

Az asszony a konyhabejáróban áll, vizes fekete fürdőruha és lila lapszoknya van rajta, a lifthez vette föl az illendőség kedvéért. Kissé becsiccsentettnek látszik; már mielőtt a többieket levitte a medencéhez, előszedte a camparis üveget, nyilván azért sietett vissza, hogy még egyszer meghúzza. – Mi az? – reagál bűntudatosan Harry követelőző hangjára.

– Hol az a legutóbbi kimutatásköteg a telepről? Nem az íróasztalon hevert?

Ezt az íróasztalt is idelenn vették olcsón, amikor kapkodva rendezték be a lakásukat, ugyanolyan stílusú, mint a kihúzható kanapé két oldalán álló asztalkák és a hálószobai fiókos szekrények – fehérre festett fa, a lábain közönként aranyerezet, bambuszutánzatul. Csak három sekély fiókja van, folyton beragadnak a nedvességtől, meg néhány rekesz a tetején, azokban szoktak elveszni a számlák, meghívók. A lapját, ezt a fényezett márványszerű valamit, olyan, mint a megkövesedett mézes vaníliafagylalt, rendszerint megválaszolatlan levelek, banki értesítések, tőzsdekimutatások, befektetői jelentések, golferedménylapok és xeroxhirdetések borítják, utóbbiak a Village Időtöltési Gondnokságtól származnak, amit röviden csak VIG-nek neveznek, mert idelenn ugye örök vigalom az élet. Azonkívül Janice-nek szokása kitépkedni mindenféle cikkeket az egészségmagazinokból, a National Enquirerből meg a Fort Myers-i News-Pressből, aztán elfelejti, kinek is akarta elküldeni őket. Most éppen kétségbeesettnek látszik.

– Igen? – kérdi. – Lehet, hogy kidobtam. Folyton rájuk pakolsz mindent, Harry, és azt képzeled, hogy jövő ilyenkor is ott lesznek, ha éppen beléjük akarsz kukkantani.

– Ezek a múlt héten érkeztek. A novemberi pénzügyi összesítésekről beszélek.

Janice szája becsücsörödik, arca rácsukódik az elhatározására, amihez mostantól vakon tartani fogja magát, történjék bármi; általános szokásuk ez a nőknek. – Nem tudom, hová keveredtek. A legjobban azt utálom, amikor a régi golflapjaid szanaszét hevernek. Minek őrizgeted őket?

– Tanulságokat írok rájuk magamnak, amiket az adott játszmából vonok le. Ne térj el a tárgytól, Janice. Azokat a kurva statisztikai kimutatásokat akarom.

Nelson az anyja mellett áll a konyha torkolatában, még mindig az összegyűrt sörösdobozt szorongatva. A farmerzakó nélkül az inge még pipisebb a rózsaszín hajszálcsíkjaival, fehér dupla kézelőjével és fehér, kerekített hegyű gallérjával. A fiú és Janice majdnem egyforma magasak, és egyforma a feszült, felhős kis arcuk is. Mindketten alamuszinak látszanak. – Nem nagy ügy, apu – mondja Nelson kiszáradt szájjal. – Két hét, és megkapod a decemberi összesítéseket. – Amint elfordul, hogy újabb sört vegyen ki a jégszekrényből, feje hátulja szívszorító látványt mutat Nyúlnak – a precíz kis patkányfarok, a fülbevaló íves szilánkja, a terjedő folt.

És amint Pru följön a medencétől a gyerekekkel, mindhárman gumipapucsban, vállukon törülköző, hajuk a koponyájukra simul, a két kicsi vidoran remeg, szájuk kék, miniatűr ujjaik kifehéredtek és megráncosodtak a vízben, Harry új fényben látja Prut: ő a leggyengébb láncszem az ellene szőtt összeesküvésben. A repülőtéren az a puha, frontális csók. A magasan felvágott, de különben illedelmes fehér fürdőruhában az a medencecsont, amit olyan szelíden feszegettek széjjel a múló évek.

Ez az ötödik telük idelenn, de ébredéskor Harry még most is elképedve konstatálja, hogy tényleg Floridában van, a Mexikói-öböl partján. No nem egészen a partján, de legalább látótávolságra, illetőleg volt, amíg az az új hatszintes társasházsor a dísztornyaival meg spanyol cserepes tetőivel el nem zárta előle a vízhatár utolsó, távoli villanását is. Amikor ő és Janice 1984-ben megvette a lakást, a balkonjukról itt-ott még látni lehetett az öblöt, a világ halottsima végét a háztetők fölött, csak hellyel-közzel szakították meg az újdonatnyers tornyok, mint megannyi morzepont és vonal, első lelkesedésükben be is szereztek egy állványos teleszkópot valamelyik tengericikk-boltban a Pindo Palm Boulevard bevásárlóközpontjában, egy mérfölddel lejjebb. Remegő kis látókörébe azon az első télen be-befogtak egy dagadó spinakkerű vitorlást, vagy egy luxusjachtot, magas fehér oldalai némán hámozták a vizet, egy bérhalászhajót a szárnyforma szigonyfedélzeteivel, és, legkijjebb, mint egy külön világ, egy-egy rozsdás szürke tankhajót, amint mozdulatlanul haladt Mobile vagy New Orleans felé, vagy vissza Panamába, Venezuelába. Az azóta eltelt években beépítették a horizontjukat, felhőkarcoló hotelek nőttek végig a part mentén, zabkása- és málnahabszínű szerkezetek, meg merő üvegkonstrukciók, függélyes, hideg és tiszta desztillációi az öböl kékeszöldjének.

Ahol ezek a tornyok emelkednek, valaha homok és mangrovemocsár volt minden, keskeny erecskék tekeregtek a gyökérhálók között, meg-megfodrosodva, ha egy aligátor vagy egy mokaszinkígyó siklott arra; később észak felé néhány fehér falú ház és festetlen kalyiba, gyenge déli utánzatok, egy kis gyapottermesztés, marhalegeltetés a homokos talajon, hogy baktató húscsordákat küldhessenek fel északra a kiéhezett lázadóknak a polgárháború idején; majd összébb sűrűsödő házak, némelyik tégla és kovácsoltvas, némelyik mészkő és gránit, amit bárkán szállítottak ide az alabamai fejtőkből. Aztán, a tizenkilencedik század utolsó harmadában, a Délnek erre a végnyúlványára megérkeztek a vasutak, a gazdagok, a betegek, a reményteljes kallódók, mert új határ nyílt itt, váratlan irányban. Válság jött konjunktúrára; hullámzott be az optimizmus. Ma meg, a lökhajtásos repülőgépek, a társadalombiztosítás és az össznemzeti napimádás korában úgy építkeznek, mintha megvesztek volna, ebben a Deleon nevű városban, amit egy spanyol konkvisztádor után kereszteltek el, fényes fekete mellvértje dacára mérgezett hegyű szeminol nyílvessző végzett vele 1521-ben, valahol errefelé. A múlt mint valami álom pislákol Harry agyának hátuljában, amikor felébred; félnyugdíjas korára rákapott a történelemre. Halványan mindig is érdekelte ez a baljós ténytakaró, amiből mindnyájunk apró élete nő ki, mielőtt maga is talajtakaróvá válik, egybevegyülve régebbi halálok törékeny, barna, rothadó rétegeivel, a rétegekkel, melyek, ha elég mélyek és elég erősen préselődnek egymásra, szenet adnak, mint Pennsylvaniában. Csöndes estéken, amikor Janice a kanapén kuporogva hülyére szopja magát egy-egy agylágyító tévéshow-val, ő az ágyban fekszik, a párnázott szaténtámasznak dőlve, kezében könyv, és szédülve mered alá a múltba, mintha csak egy magas, jádezöld fakoronába épített házikóban ücsörögne.

A hang, ami betört az álmába, és elűzte, a golfpályán berregő fűnyíró, majd meg a semmivel sem kevésbé mechanikus sirályrikoltozás; a golfpálya frissen öntözött gyepén gyülekeznek, várva az inni előbújó gilisztákat. Az ágyuk feje ott van mindjárt a nagy üveg tolóajtó mellett, amit résnyire nyitva hagytak, hogy a téli reggel hűvöse bejöhessen ebben az egy-két hónapban, amikor a légkondicionáló nem nélkülözhetetlen; így hát a hűvös-sós, a golfpálya friss illatával édesített levegő rögtön emlékezteti rá az arcát, hogy hol is van: itt, ebben a tömeggyártott paradicsomban, ahová Janice pénze révén jutott. Janice már nincs az ágyban, bár a térde még érzi a melegét, amint átlódítja magát a helyére. A hat láb három hüvelykes termete miatt végre extra méretű ágyat vettek, életében először nem lóg le a lába, nem kell hason feküdnie, mint egy lebegő vízihullának. Nehezen szokott hozzá, hogy a lába feje nem akaszkodik többé kampóként a matrac végébe, hanem bokában fel kell hajtania vagy hagynia oldalt billenni. Görcs áll bele. Próbál az oldalán aludni, enyhén összegömbölyödve, így szabad a szája, kap levegőt, a hasának is van hová folynia, és a gyenge szívét is kevésbé rémisztgeti, mint amikor lefelé kellett lógnia, bele a matrac keménységébe. De a karjai nem találják a helyüket. Ha egyiket begörbítve a feje alá teszi, a csuklóban megáll a keringés, elzsibbad, és Nyúl mintha áramütésre ébredne. Hanyatt fekve Janice szerint hortyog. Hortyog újabban Janice is, mind a ketten közelednek az öregkorhoz, de Nyúl igyekszik nem hibáztatni érte: szerencsétlen liba, nem tehet róla, miket művel álmában, hortyog, és néha akkorákat fingik, hogy Nyúlnak bele kell temetnie az orrát a párnába, és tudatosítania kell magában, hogy Janice is csak ember. Szegény nők: odalenn itt is, ott is eresztenek, túlságosan komplikált a testük. Már hallja is a konyhában, azon a mesterkélt, magas, idegesítő hangon beszél, ahogyan a gyerekekkel szokás.

Nyúl a gyerekek anyjának halkabb, fiatalabb hangjára fülel, de ehelyett, majdnem a fejénél, egy madár kezd csipcsiripelni a norfolki fenyőn, aminek az ágai a balkonjukról elérhetők. Még mindig, újra és újra meglepik a norfolki fenyők, olyanok, akár azok a boltban kapható műanyag karácsonyfák, ágaik vonalzóval húzva, mindegyiken makulátlan pihefürtök, mint valami madáron, és az egész fa tökéletesen kúp alakú. A madár csiripelése mint egymáson ritmikusan nyikorgó két nedves fadarab. Floridában még a természet túlnyomó része is mintha gyári termék volna. Faltól falig szőnyeg, zöld szőnyeg a kinti betonjárdákon, a járdák között ágostonfű, mindez a homokra telepítve, a piszkosszürke homokra, amivel telemegy az ember cipője, ha a golfütő föltép egy gyepcsomót.

Szerda van, golfjátszmája lesz, a megszokott négyes, kezdés kilenc negyvenkor: a gondolat megindokolja, miért kell felkelnie, ahelyett hogy a végtelenségig heverészne, próbálva felidézni az álmát. Álmában nyúlt valami után, amit alvó szemei nem láttak a héjukon át, valami kerek és árnyékos és szomorú után, aminek a hasa attól a homályos előérzettől dagadt, amelyet nappal igyekszik elfojtani magában.

Már fenn is van, kipislog a norfolki fenyő gyanús ágaira, hátha megpillantja a lármás madarat. Fontoskodó hangja után kakadura, de legalábbis tukánra számít, valami rikácsoló trópusi dögre két láb hosszú, lelógó farktollakkal, de csak egy kicsi barna madarat lát, amilyenek Pennsylvaniában cikáznak mindenfelé. Lehet, hogy tényleg pennsylvaniai, vándormadár, mint ő. Sármány.

Kimegy a fürdőszobába, fogat mos, vizel. Fura, hogy régen hogy csobogott a csészébe, most meg éppen hogy csurran-cseppen, éjjelente egyszer, de néha kétszer is fel kell kelnie, és leül, akár a nők; a fityma álmosan összevissza tekereg, sose tudni, merre jönne ki, pont mint a nők, azok se tudnak célozni. Megborotválkozik, és lemázsálja magát. Egy fontot hízott. Azok a Planter’s Mogyorós Szeletek. Indulna ki a hálóból, de rádöbben, hogy nem lehet. Itt Floridában mindig alsóban alszik; a pizsama félrecsúszik rajta, és hajnali kettőre úgy megizzad, hogy nemcsak a hólyagja ébreszti föl, hanem ez is. Nem támolyoghat ki alsógatyában a konyhába, Pru meg a gyerekek közé. Hallja, amint odakinn beleütköznek ebbe-abba. Vagy a golfnadrágját veszi föl, meg egy pólót, vagy a fürdőköpenyét. A fürdőköpeny mellett dönt, puha barna, olyan – na, mi is az a szó, ami annyiszor előbukkan a középkori történelemben? – granszenyőri. Uras. Nagypapás. Kifejez valamit, ahogy Nelson mondaná.

Mire Nyúl rájuk nyitja az ajtót, a konyhában már javában dúl a napi első ütközet. A drága kicsi Judy boldogtalan; szemhéjának pereme sós könnyektől vöröslik, s habár igyekszik nem sírni, azért remeg a hangja. – Az iskola fele járt már ott. Van, aki kétszer is, pedig nincs floridai nagypapájuk meg nagymamájuk! – Nem mehet el a Disney Worldbe.

Janice magyaráz: – Az egy külön út, szívem. Orlandóba kell hozzá repülni. Innen…

– Olyan lenne, mintha Pittsburgh-be akarnál eljutni autóval – fejezi be Harry.

– Apu megígérte! – protestál a gyerek olyan hévvel, hogy a négyéves testvére öklében megáll a kanál, amivel a zabpelyhes tálkában turkált, és merő szimpátiából bőgni kezd. Két csöpp tej gördül le a málé alsó ajkáról.

– Ráadásul unalmas út – folytatja Harry. – Közlekedési lámpák végig az egész 27-esen. Néha arrafelé jövünk, amikor utazunk le.

Pru azt mondja: – Apu nem mostanra ígérte, hanem valamikor máskorra, amikor több időnk lesz.

– Igenis mostra ígérte – makacskodik a gyerek. – Mindig csak ígérget.

– Apunak sok a dolga, pénzt kell keresnie, hogy mindenetek meglegyen – mondja Pru azon a megrovó hangon, amikor egy nő kezdi elveszteni a türelmét egy másikkal szemben. Rajta is fürdőköpeny van, steppelt, kurtácska, hajnalvirág- és folyondármintákkal. Szeplős combjai szélesek és simák, mint az autósárhányók. Lábfeje hosszú és csontos, az ujjközöknél rózsaszínű, fölül papírfehér, parafatalpú, rúzspiros papucsba bújtatva. Lábujjkörmein pattogzik a lakk, Nyúl ezt is szexinek találja.

– Ahaaa – feleli a gyerek dühös és gunyoros hangsúllyal, amit Harry nem ért. A családi élet, a gyerekek a múltjába vesztek, és nem is bánja, hogy túl van rajta; olyan volt az a számára, mint valami bokor a hátsó udvar elhagyatott zugában, ami csak burjánzik, orgona vagy fagyal, amit úgy behálóz alulról a szulák vagy mi, annyira egyformák a levelei, a szárai úgy eltekeregnek, hogy a kertész napszúrást kap, mire jót-rosszat szétszálal. Alapjában amúgy is csak egy gyereke volt, Nelson, egyetlen semmit érő gyereke, holott a minap azt olvasta valahol, az emberi hím elegendő spermát termel, hogy ne csak a Földet, de a Marsot és a Vénuszt is benépesítse, már ha ezeken lehetne élet. Lehangoló gondolat, túlságosan is bolygóközi, mint az az elérhetetlen, kerek tárgy az álmában, hogy földi létének egyetlen célja a kis Nellie Angstrom előállítása volt, Nellie-é meg Judy és Roy előállítása, és így tovább, míg ki nem hűl a nap.

Nelsont is fölébreszti és kiszippantja a konyhába a lárma. Biztosan meghallotta, hogy róla beszélnek, kijön a vendéghálóból, csupasz felsőtesttel, borotválatlanul, gyűrött, füstkék, drágának látszó pizsamaalsóban. Nyugtalanság árad szét Harry gyomrában Nelson költséges ízlése láttán, valami számokkal kapcsolatos, amit nem tud felidézni, nem tud elérni. Janice azt mondta, fáradtnak látszik a fiú, és bizony sovány is, halvány árnyékok ugrálnak a bordái között. A csupasz mellében van valami agresszív, valami területfoglaló, ha Pru kurta köntösét is hozzávesszük. A pizsamajáték. Doris Day, meg ki is volt a másik, John Raitt? A pizsama minősége dacára Nelson nyúzott, rozzant és lerobbant a borotválatlan képével meg a silány kis bajuszával, ilyen volt a halott Fred Springeré is, meg a gyérülő, átizzadt, csomókban fölmeredő hajával. Nyúlnak eszébe jut, milyen mélyen aludt Nelson gyerekkorában, milyen forró és nyirkos volt a feje a párnán. – Hogy mit ígértem én? – kérdi a kölyök mérgesen, elnézve Judy és Pru között. – Szó se volt arról, hogy most megyünk föl Orlandóba.

– De apu, Floridának ez a része olyan unalmas. A cirkuszmúzeumot tavaly utáltam, és visszafelé olyan iszonyú volt a forgalom, hogy Roy összeokádta magát a Kentucky Fried Chicken parkolójában!

– Hát, a 41-es nem egy leányálom – ismeri el Harry.

– Egyáltalán nem unalmas itt – mondja Nelson. – Ússzál. Csocsózzál. – Máris lefullad, páni rémülettel néz az anyjára.

Janice azt mondja Judynak: – A Village-nek külön teniszpályái vannak, lejárhatunk ütögetni.

– De akkor Roy is jön, és mindent elront – nyűgösködik a kislány, és a gondolatra kiújulnak a könnyei.

– …aztán ott a strand… – folytatja Janice.

Judy most már csak kifogásokat keres. – A tanárnőnk szerint a napozás rongálja a bőrt, és minél előbb kezdjük, annál csúnyább rákot kapunk tőle.

– Hagyod abba ezt a szarrágást! – förmed rá Nelson. – A nagyi csak segíteni akar.

A gyereknek most már gáttalanul ömlenek a könnyei az íves szempillák közül, végigfolynak az arcán, mint az ezüstösen rángó esőcseppek az ablaktáblán. – Én nnnem is… – hüppögi.

Ennek a kislánynak ebben a korban boldogabbnak kellene lennie, gondolja Harry. – Ne törődj vele – mondja neki. – Igazad van. Rém unalmas elutazni a családdal, és otthagyni az összes barátnődet. Emlékszünk, milyen az, mi is folyton lecipeltük az apádat a New Jersey-i tengerpartra, aztán meg föl a Poconosba, ahol szénanáthát kapott azok között az átok sötét fenyők között. Rémes, hogy mit művelünk egymással szórakozás címén. Oké. Van egy tervem. Kíváncsiak vagytok a tervemre?

A kislány bólint. A többiek, még Roy is, aki nagy gonddal építgetett valami piramisfélét a zabpehelymoslékjából, a kanala hátával paskolgatva formára, úgy néznek rá, mint a varázslóra. Nem is olyan nehéz visszalendülni a családi életbe. Csak ki kell dugnia az embernek a fejét a csigaházából. Pont mint a kosarazás annak idején, az az első két-három perc, amikor a nagy tolongásban, ordítozásban, testmelegben és tömeglármában az ember ráébredt, hogy neki kell megcsinálnia, senki se fogja megcsinálni helyette. – Ma golfoznom kell – kezdi.

– Pompás – mondja Nelson. – Ez aztán a segítség. Csak azt ne hidd, hogy Judyt elviheted ütőhordónak. Nem akarom, hogy elferdüljön a gerince.

– Nellie, te paranoiás vagy – mondja Harry. A fiú már vagy húsz éve, az óta a Jill-ügy óta folyton a nőket védi az apjától. A fia az egyetlen a kerek világon, aki őt veszélyesnek tartja. Harry a mellében érzi a napi első rándulást, játékos, perzselő valami, mint amikor a gyerek égő gyufával kísérletezik. – Nem ez a tervem, de miért is ne? Hozhatná a könnyebbik zsákomat, két fát meg egy labdavasat kivennék belőle, és lejárhatnánk néhány lyukat valamelyik késő délután, amikor a játszmáknak már vége. Megmutathatnám neki, hogyan kell ütni. Ha négyesben játszunk, ma már kocsival megyünk. Magam inkább gyalogolnék, tréningnek se rossz, de a többi süket alak ragaszkodik a kocsihoz. Különben rendes emberek, mindegyiknek vannak unokái, imádnák Judyt. Beülhetne az én helyemre. – Mindjárt maga elé is képzeli: Judy úgy trónol ott, mint egy karcsú kis hercegnő, az elektromos kocsi volánjánál meg Bernie Drechsel rágja a szivarját.

A varázsló a fennhangon gondolkodással máris veszíti el a nézősereg érdeklődését. Roy leejti a kanalát, Pru leguggol, hogy fölvegye, és egyik combján fölcsúszik a rövid köntös. Szurokfekete bugyi csipkeszegélye villan elő. Fehér oltásheg, jó magasan. Nelson felnyög. – Mondjad már, apu. Vécére kell mennem. – Belefújja az orrát egy papírtörülközőbe. Miért folyik állandóan az orra? Harry olvasta valahol, talán a People-ben, Rock Hudson halálakor, hogy az ilyesmi az AIDS egyik legelső jele.

Harry azt mondja: – Nincs több cirkuszmúzeum. Különben is be van zárva. Renoválják. – Egy hete látott erről egy cikket a sarasotai újságban, „Cirkusz Redux” volt a címe. Gyűlöli ezt a szót, hogy „redux”, mostanában mindenhol felbukkan, és Harry nem tudja, hogyan kell kiejteni. Akárcsak az „arbitrageur”-t meg a „peresztrojká”-t. – Tervem a következő. Ma golfoznom kell, de este tombola lesz az étteremben, gondoltam, a gyerekek, de legalábbis Judy élvezné, és nekünk is jót tenne végre egy igazi étkezés. Holnap meg elmehetnénk a Lionel Vonat- és Kagylómúzeumba, ami Joe Gold szerint fantasztikus, vagy pedig az ellenkező irányba, délre, Edison szülőházába. Engem mindig is érdekelt, de lehet, hogy gyerekeknek túl bonyolult, nem tudom. A telefon és a fonográf feltalálása talán már nem is olyan izgalmas a sok komputeres szaron nevelkedett mai kölyköknek.

– Apu – mondja ingerülten, szipákolva Nelson –, nem fogod elhinni, de nekem se izgalmas. Nincs valami játékterem a 41-es mellett, ahol videózhatnának? Vagy egy minigolfpálya? De hát ott a strand meg az uszoda is, az istenfáját! Azt hittem, pihenni jöttünk ide, erre te máris valami oktató célzatú kínkamrán töröd a fejedet. Nyugi. Állítsd le magad.

Nyúl megsértődik. – Állítsd le magad, én csak egy kis formát akartam adni az egésznek – mondja.

Pru a védelmére kel. – Nelson, nem tölthetik az egész napot az uszodában, teleszívnák magukat ultraibolya-sugarakkal.

Janice azt mondja: – Ez a fülledtség ilyenkor nem tart sokáig. Bármikor hűvösre fordulhat.

– Az üvegházhatás – mondja Nelson a vécébe menet, az undorító patkányfarkát mutatva a tarkóján, meg az egy szem fülbevalóját. Vajon mennyire homokos ez a gyerek? – A mohó fogyasztói társadalom tönkretette az ózonréteget, 2000-re meg fogunk sülni – mondja Nelson. – Látjátok? – A Fort Myers-i News-Pressre mutat, amit valaki az asztalra terített. A vezető hír szalagcíme: 1988, a száraz év, a karikatúra eszelős képű sárga napot ábrázol, amint egy csepp vizet is hiába próbál kifacsarni a felhőkből. Biztosan Janice hozta be az újságot a folyosóról, bár őt csak az Életstílusok rovat érdekli. Ki kivel baszik, ki kitől válik. Rendszerint az ágyban fekve várja, hogy a férje behozza. Az Életstílusok eláll.

Pru visszaadja Roynak a kanalat, és elveszi előle a szörnyű moslékot, ami úgy összeszáradt, mint az éjszakára kitett kutyaeledel. – Kérsz egy fincsi banánt? – búgja ingerkedő, szexi hangon. – Egy igazi fincsi banánt, amit az anyu meghámoz és fölaprít neked?

Janice vallomást tesz: – Teresa, attól tartok, nincs itthon banán. Sőt biztosan tudom, hogy nincs. Harry utálja a gyümölcsöt, pedig ennie kéne, és tegnap be is akartam vásárolni nektek meg Nelsonnak, de a tenisznek nem lett vége a második szettel, aztán már indulnunk kellett a repülőtérre. – Felélénkül, a hangja felerősödik: ő is bűvésztrükkre készül. – Ezt fogjuk csinálni délelőtt, amíg a nagypapa golfozik! Mind elmegyünk a Winn Dixie-be, és alaposan bevásárolunk!

– Rám ne számítsatok! – kiáltja Nelson a vécéből. – De a kocsit szeretném kölcsönvenni.

Mit akar a kocsival ez a kis nagymenő?

Judy könnyei már felszáradtak, beosont a nappaliba, ahol a Today Show végén éppen a híreket foglalják össze, és következik az időjárásjelentés. Willard Scottot kapcsolják az alaszkai Nome-ból, s Jane és Bryant máris röhög, mint az eszeveszett.

Pru a fiókokat húzkodva rimánkodik Roynak: – Mit szólnál egy kis Sugar Popshoz, szívem? Nagyiéknak rengeteg Sugar Popsuk van. És pörkölt mogyoró meg kesu, több dobozzal. Harry, tudod te, hogy a mogyoró tele van koleszterinnel?

– Tudom, mindenki ezt szajkózza. De azt is olvastam valami cikkben, hogy a szervezetnek szüksége van a koleszterinre, és ezt az egész koleszterinpánikot a csirkelobbi vezényli a háttérből. – Janice rózsaszínű Lacoste ingben és meggypiros nadrágban, így járnak idelenn a nők bevásárolni, beékelte magát a konyhaasztalhoz a News Press-szel, egy kettészelt bagellel meg egy doboz krémsajttal. A floridai fél években mindig rákap a bagelre. Meg a lazacra. Az újságból kihúzta az Életstílusok részt, és Harry, aki mint volt sorszedő, még ma is képes bármilyen szögből olvasni, oldalvást látja a főcímet (a címnek csak az elején használnak nagybetűt, és rengeteg a USA Today típusú színes grafika):

A  férfiak,  akik
szakértőink szerint
l e g i n k á b b

felül pedig, csupa nagybetűvel: HATALMAS VESZTESÉG és KÖVETKEZŐ HÁZASSÁGÁN „DOLGOZIK”. Eltekeri a nyakát, hogy a megfelelő szögből nézze az oldalt, és már látja is, hogy a Dolgozó lány címszereplőjéről, Melanie Griffithről meg az örmény tragédiát túlélőkről és „páratlan gyászukról” van szó. Fura, hogy ha az ember felesége olvassa az újságot, minden hír érdekesnek rémlik benne, aztán ha maga kezdi böngészni, unalmasnak bizonyul az egész. A Braun Aromaster filteres kávéfőző, üvegrészében egy kis összesűrűsödött langyos kávéval, a pult végén trónol, mellette Pru még mindig ennivalót keres Roynak. Hogy Harry elhúzhassa mögötte a pocakját, lábujjhegyre áll, és puha kis nyögéssel hozzápréseli a combjait a pult széléhez. Ez az egész, meghitt családi összeszorultság majdnem olyan, mint egy afrikai kunyhóban, ahol mindenki a többiek orra előtt alszik és baszik. De hát, teszi föl magában Harry a kérdést, ugyan mire jutott drágalátos privátszféra-igényével a nyugati ember? A történeti munkákból ítélve nem sokra: föltalálta a pisztolyt meg a pszichoanalízist, ennyi.

Idelenn a kenyeret és a süteményt fiókban, bádogdobozban kell tartani, különben szétrágják a hangyák, még a harmadikon is. Kényelmetlen kihúzni a fiókot, és felhajtani a doboz tetejét, de megteszi: két üres süteményes zacskót talál, egy Double-Stuf Oreó-sat meg egy Fruit Newton-osat, az unokái nem hagytak bennük, csak morzsákat, azonkívül egy egész és egy fél aszott cukros fánkot, amitől még ők is undorodtak. Nyúl kiveszi mindegyiket, fogja a leülepedett kávéval teli bögréjét, és visszanyomakodik Pru mögött, az ágyéka bizsergésére koncentrál, amint a kurta köntös hozzáér, és valami gonosz ösztöntől indíttatva meglöki combja hátuljával a konyhaasztalt: Janice tele kávéscsészéje megbillen, kiloccsan. –