Fordította:
HABONY GÁBOR

A FUMAX SF EXTRA SOROZATBAN MEGJELENT

1. Adrian Tchaikovsky: Az idő gyermekei

2. Andy Weir: Artemis

3. Martha Wells: Kritikus rendszerhiba

(Az Öldöklő-naplók 1.)

4. Neal Stephenson – Nicole Galland: A DODO felemelkedése és bukása

5. Adrian Tchaikovsky: Hadállat

6. Martha Wells: Mesterséges sors

(Az Öldöklő-naplók 2.)

7. Adrian Tchaikovsky: A pusztulás gyermekei

8. Neal Stephenson: Snow Crash

9. Tamsyn Muir: Gideon, a Kilencedik

10. Andy Weir: A Hail Mary-küldetés

11. Adrian Tchaikovsky: Az Éden kapui

12. Tamsyn Muir: Harrow, a Kilencedik

13. Martha Wells: Trójai protokoll/Kilépési stratégia

(Az Öldöklő-naplók 3–4.)

14. Adrian Tchaikovsky: A Föld szilánkjai

(Végső Architektúra-trilógia 1.)

15. Neal Stephenson: Termination Shock – Az összeomlás kora

16. Adrian Tchaikovsky: Az emlékezet gyermekei

17. Tamsyn Muir: Nona, a Kilencedik

18. Justin Cronin: A révész

19. Adrian Tchaikovsky: Az üresség szeme

(Végső Architektúra-trilógia 2.)

20. M. R. Carey: A végtelenség kapuja

(Pándomínium 1.)

21. Andy Weir: A marsi

M. R. Carey: Infinity Gate

Copyright © 2023 by M. R. Carey

All rights reserved.

First published in Great Britain in 2023 by Orbit

Borító: Tóth-Kovács Anett

Első magyar kiadás: Fumax Kft., 2024

Hungarian translation © Fumax Kft., 2024

Szerkesztő: Koncz Ákos

Korrektor: Aranyossyné Bondi Judit

Ebook: Hársfai László

Felelős kiadó: Németh Vladimir

A legkedvezőbb árak, csak nálunk kapható kiadványok, minden rendeléshez választható ajándék: www.fumax.hu

Facebook-oldalunk: www.facebook.com/fumaxkiado

A jogtulajdonos írásbeli engedélye nélkül tilos ezt a könyvet vagy bármely részletét sokszorosítani vagy bármely formában közzétenni.

ISSN 2631-0317

ISBN 978 963 470 410 2

Chrisnek és Pamnek,
akik magukkal ragadnak, és visszavisznek önmagunkhoz

0.

Állítólag a háborús időkben született gyerekek nagy valószínűséggel egész életükben küszködni fognak a világ bizonytalanságaival és a saját érzelmeikkel, ezért hiába keresik a boldogságot.

Rám ez nem igaz. Az univerzum egyik eddigi legnagyobb konfliktusa közepette születtem, a Pándomínium nevű hatalmas birodalom és a géphegemónia (ami azóta is növekszik) között kitört háború idején, és arra a pillanatra emlékszem a legjobban, amikor hirtelen képessé váltam eltöprengeni a saját létezésemen. Tárgy voltam, de értelmessé váltam, a Pándomínium nyelvén „énség” lettem. Csodálatos volt, és hangosan felkiáltottam a színtiszta örömtől.

Talán ennyiből is látszik a probléma, amivel szembenézek, amikor megpróbálom elmesélni az életem történetét – mert ez a célom, bármilyen közvetetten jutok is el odáig. Az esetem nem tipikus. Már jóval a „születésem” előtt léteztem, és az öntudatra ébredésem egyáltalán nem volt elkerülhetetlen. Három személy, három énség erőfeszítéseitől függött, holott egyikük sem tudatos szándékkal hozott világra.

Egyikük tudós volt, több ezer valóságkontinuumban vált híressé, de abban az univerzumban egyáltalán nem ünnepelték a nevét, amelyikben született. Hadiz Tambuwal igazi zseni volt, bár csak kisebb mértékben. A legnagyobb felfedezését teljesen véletlenül tette, és mások már úgy is felfedezték előtte számos egyéb helyen. Tény, hogy Hadiz hozzájárulását a történelem alakulásához esetlegességgel, nem pedig szándékossággal jellemezhetnénk jobban. Lényegében úgy változtatta meg örökre a Pándomíniumot, hogy csak úgy belebotlott. Viszont ajándékokat hagyott az utána jövőknek, és olyan eseménysorozatok elindítója volt, amelyek jóval nagyobbra növekedtek Hadiz tényleges szándékánál.

A második Essien Nkanika volt, egy igazi gazfickó, bár általában véve nem számított különlegesebbnek ezen a téren, mint Hadiz tudósként. Egy nyomornegyedben született, és úgy vélte, hogy ez igazolja mindazt az érzéketlenséget és kegyetlenséget, amelynek segítségével kikaparta magát onnan. Elszántan csak és kizárólag a saját érdekeit nézte, ritkán állt mások, nála eszesebbek és kegyetlenebbek szolgálatába. Kimondhatatlan dolgokat tett meg nekik, sokkal rosszabbakat, mint önszántából bármikor az élete során, de benne is rejlett valami nagyszerű. Ezért emlékezem rá.

És a harmadik énség? Kívülről nézve ő volt a legjelentéktelenebb közöttük. ÖtDombi Topáz Turmalin, egy nyúl a Pándomíniumból, az Utról, Mennyek-alatt-Kupoplex városából. Bizonyos értelemben rosszul illeszkedett be a társadalomba, amelyben felnövekedett, a nemtörődömségig független volt egy olyan kultúrában, amely mindennél többre értékelte az érzelmi visszafogottságot és óvatosságot. Ugyanakkor okos volt, bátor és kíváncsi is, és a puszta szerencse hatalmas, világrengető események középpontjába helyezte, amelyek számtalan Földre terjedtek ki. Topáz tanult, növekedett és döntéseket hozott. A döntései végül nagyobb jelentőségűnek bizonyultak és messzebbre elértek, mint kora bármelyik diplomatájának vagy vezetőjének a döntései.

Mindhármuk történetéhez eljutok majd a maguk idejében, és ez végül – elkerülhetetlenül, így nem kérek érte elnézést – a saját történetemhez fog vezetni. Az ébredésemhez, amely a történelem vége lett. A birodalom vége. Mondhatni, a megszámlálhatatlan végtelenség vége, amely a legnagyobb létező végtelenség.

Senkinek sem akartam ártani. Én magam is vitatkoznék azzal, hogy amit tettem, az így volt a legjobb. Korábban még senki sem próbált műtétet végezni teljes univerzumokon. Egy ilyen feladathoz roppant méretű, kiszámíthatatlanul nagy szike szükséges.

Én. Én vagyok az a szike.

1.

Hadiz Tambuwal messziről látta közeledni a világvégét.

Eleinte meglehetősen filozofikusan viszonyult az egészhez. Úgy tűnt, hogy a közelgő kataklizma forrásai mélyen az emberiség mint faj természetében rejlenek, ezért nem látta értelmét gyötrődni miattuk. Ha valaki azt kívánta, hogy a világ legyen jobb hely, azzal egyben azt is kívánta, hogy az egész eddigi történelem máshogyan játszódjon le. És ez jó nagy kívánság.

A nőt azzal vádolták – többek közt a saját anyja is –, hogy túl hidegvérű, nincsenek érzelmei. Akkoriban neheztelt érte, de később felismerte a benne rejlő igazságot. Teljes mértékben aláírta, hogy zárkózott típus volt. Elméleti ember. Akit nehéz megközelíteni, és aki nem nagyon ment elébe azoknak, akik megpróbálták. A saját döntéséből kifolyólag egyedül élt, és minden tőle telhetőt megtett, hogy kimaradjon a kiterjedtebb családja által képezett kapcsolati és kötelezettségi hálóból. Szerette a nénikéit, bácsikáit, unokatestvéreit, némelyiküket nagyon is, de ez az egész könnyen bonyolulttá vált. Könnyebb volt távolról szeretni őket.

A barátságokat is elkerülte a velük járó komplikációk miatt, mert rákényszerítették, hogy megpróbálja kitalálni mások szándékait, vágyait és motivációit, amelyek valahogy mindig sokkal zavarosabbnak és homályosabbnak tűntek a sajátjainál. A szexuális vágyait rövid, szinte szabatos találkozások során elégítette ki. Ami azt illeti, majdnem fekete bőrével, bozontos boglyahajával, kissé túlméretezett orrával és tekintélyes magasságával nem számított túl vonzónak, többnyire csak megdöbbenést váltott ki másokból, de így sem okozott gondot alkalmi partnert találni egy-egy napra vagy éjszakára. Viszont jobban kedvelte önmaga társaságát, amit persze nem tekintett jellemhibának vagy hátránynak. A szakterületén, a részecskefizikában amúgy is sok introvertált dolgozott.

Ám ahogy az éhínség és az aszály évről évre súlyosbodott, a levegő sűrűsödött, és egyre jobban fogytak a nyersanyagok, Hadiz is egyre nehezebben tartotta fenn a szokásos szenvtelenségét. Tisztán személyes nézőpontját tekintve ő maga jobban szeretett olyan világban élni, amelyben volt művészet, zene és irodalom, márpedig pont ez szorult egyre jobban háttérbe. Közben látta, ahogy a gazdag, változatos és összetett ökoszisztéma eltűnik, botrányosan elpocsékolják. És mindennél jobban szerette a munkáját, amit utált befejezetlenül hagyni. A civilizáció pont egy meglehetősen kellemetlen időszakban dőlt romba.

Muszáj hozzátenni, hogy remek megfigyelőpontról nézhette végig az egészet. Campus Crossban élt és dolgozott, ami a legjobban támogatott kutatólétesítménynek számított nemcsak Nigériában, hanem az egész afrikai kontinensen, sőt, nagy valószínűséggel az egész világon is. Geofizikusok, biokémikusok és mérnökök vették körül, akik mind próbáltak a maguk elképzelései szerint újszerűen gondolkodni ahhoz a skatulyázós módszerhez képest, amire az emberi faj úgy általában és egészében véve rászokott. Hadiz a hírekből és a kivételesen jól informált kollégák beszélgetéseiből tudta, hogy mennyire rosszul álltak a dolgok bolygószerte, és hogy éppen milyen mázli alapú megoldással kísérleteznek a fejesek. Saját jegyzéket vezetett az elbukott próbálkozásokról.

Campus Cross kis mellékprojektnek indult a katolikus egyház és három milliárdos közös tulajdonában, akik egyesével jutottak arra a következtetésre, hogy a világ már túlságosan is el van cseszve, és a vagyonuk nem lesz elég ahhoz, hogy helyrehozzák. Végül csoportosították a forrásaikat, legalábbis a forrásaik egy részét, és létrehoztak egy vagyonkezelőt az elképesztő mennyiségű pénz mozgatásához, amit beleöltek ebbe az egész szűzmáriás társasjátékba. Számos nagy elmét sikerült odacsábítaniuk a létesítménybe, bár legalább ugyanannyian vissza is utasították a szigorú feltételeket tartalmazó szerződést. A csillagokat verdeső fizetésért cserében a kutatóknak le kellett mondaniuk minden, a munkájukból vagy azzal kapcsolatban keletkezett jogról, és kizárólagosan át kellett ruházniuk ezeket a négy alapítóra, vagy ahogy ezt a kampuszban mondták, Istenre és a Párkákra.

Hadiz ugyanabból az okból jött el a kampuszba, mint sokan mások: időpocsékolásnak tartott minden olyan munkát, amely nem kapcsolódott közvetlenül a világ megmentéséhez. A munkaadóival kapcsolatban nem táplált illúziókat. Tudta, hogy a milliárdosok nem tettek fel mindent egy lapra, sőt, nyilvánvalóan foglalkoztak a Földön kívüli kolóniákkal és a generációs hajókkal is. Maradnak, ha lehet, de ha nem, bármikor el tudnak menekülni.

Az viszont, hogy Hadiz ott élt a kampuszban, féltve őrzött titoknak számított. Mindenki úgy tudta, hogy van egy lakása Lagos túlsó felén, az Ikoyi nevű kerületben. Csakhogy a kampusz messze kint, a város külterületén helyezkedett el, és a tömegközlekedés egyre stresszesebbé és kiszámíthatatlanabbá vált. Ráadásul Ikoyi vízhálózata nemrég emberi növekedési hormonokkal fertőződött meg. És ott voltak még az áramkimaradások is, amelyeket a rendszerkimaradások okoztak a város keleti felét elektromossággal ellátó Shiroro-gátnál. Az áramkimaradások amúgy is mindennaposnak számítottak Lagosban, de egyre hosszabbak és egyre gyakoribbak lettek, mert a Kaduna-folyó erősen leapadt az aszályok miatt. Amikor Hadiznak elege lett, becsomagolt pár ruhát, és csendben átköltözött, nem szólt senkinek, és nem kért rá engedélyt.

Felállított egy összecsukható kempingágyat a laborépület legkisebb raktárában, és három műanyag ládát használt ruhásszekrénynek. Volt egy mellékhelyiség közvetlenül a raktár mellett, és zuhanyzó a konditeremben, amihez nem kellett sokat gyalogolni. Minden épületet saját generátorral láttak el, emellett biztonsági redőnyökkel is, amelyek napnyugta után egy órával ereszkedtek le, hogy kizárják a külvilágot. Hadiz többnyire zavartalanul élhetett odabent, főleg miután a négy asszisztense szép sorban abbahagyta a munkába járást. És nem csak ők. A személyzeti ebédlőben találkozott olyan, zokogó kollégákkal, akiknek a projektjei munkaigényesebbek voltak, és segítség hiányában vissza kellett fogniuk a kutatóprogramjaikat, vagy esetenként teljesen fel is adniuk, holott éveket töltöttek velük. A nő örült, hogy az ő munkája nem igényelt több elmét vagy izmot, mint amennyivel ő maga rendelkezett. Megtartotta magának a véleményét, és folytatta a kutatást, egyre csak dolgozott, lehajtott fejjel és görnyedt háttal, miközben a globális civilizáció vadul kibillent az egyensúlyából, mert a súlypontja nagyon messzire került az amúgy is rogyadozó alapoktól.

A világ szilárd körülöttünk, de elvontan érzékeljük. Miután Hadiz beköltözött a létesítménybe, szinte soha nem járt be Lagosba, így a néhány, rendszeresen nézett hírműsoron és vitatott weboldalon kívül csupán kicsi és helyi mértékben érzékelte a világ változásait. A tűzesetek Lekkiben és a Victoria-szigeten narancssárgára festették az eget, és három héten át füsttel és hamuval töltötték meg a levegőt. Ezt visszataszítóan mérgező fotokémiai szmog követte, tele aldehidekkel és karbonsavakkal.

A kampusz vezetőtestülete egy ideig halogatta a dolgot, légzőmaszkokat osztott ki, és folyamatosan ellenőrizte a levegőminőséget, de idővel ők is kénytelenek voltak behódolni a tényeknek. Dupla fizetést ajánlottak fel a kisegítő személyzet tagjainak, ha továbbra is megjelennek a műszakjaikban, és a többieknek megengedték, hogy határozatlan ideig szabadságon maradjanak. Feltételezték, hogy a tudósok valahogy beosztják maguk közt a műszakokat és nem hagyják félbe a munkát. Ám időnként, amikor késő estig dolgozott, Hadiz összeszámolta a fényeket a szomszédos épületek ablakaiban. Minden alkalommal egyre kevesebbet látott. Aztán valamelyik este egyetlenegyet sem talált. Egyedül ő próbálta meg elűzni a sötétség átkát.

Majd a földrengés következett, és megdöbbentőnek hatott. Nigéria egyetlen tektonikus lemezen ült, ezért mindig úgy vélték, hogy immunis a szeizmikus mozgásokra. Amikor ezt a becslést felülvizsgálták a huszonegyedik század elején, a végső következtetés az lett, hogy csupán az ország délnyugati része forog jelentős veszélyben. Ennek ellenére a rengések folytatódtak, és hamarosan összedőlt az Oba-palota és a katedrális. A kampuszban is hasadékok nyíltak a földben, és repedések futottak fel az épületek falain. Az adminisztrációs blokk egy része összeomlott, de senki sem sérült meg. Az ottani irodák már hetekkel korábban kiürültek.

A megnövekedett geotermikus aktivitás nemcsak Afrikában, de szerte a világon riasztó szintre rontotta le a levegő minőségét. Sűrű felhők takarták el a napot, így a reggelek ugyanolyan sötétek lettek, mint az esték. Elvadult kutyák rohangáltak a kampusz területén, és senki sem zavarta el őket. Hadiz talált egy belső útvonalat az ebédlőbe, amely átvezetett három másik tanszéken, és nem kellett hozzá kimenni egyik épületből sem. Az utóbbi napokban már kiszolgálta magát, és hagyott egy aláírt cetlit az elvett ételért.

A cetlik egyre csak halmozódtak, por lepte be őket, ahogy minden mást is.

2.

Jóval azután, hogy minden remény elveszett, amikor már csak a beletörődés és a kétségbeesés maradt, Hadiz makacsul folytatott kutatása olyan gyümölcsöt hozott, amelyre még ő maga sem számított. A sötét energiát kereste, aminek a létezését elméletileg alátámasztották, de még nem sikerült bebizonyítani. A sötét energia ahhoz kellett, hogy megmagyarázza az univerzum tágulásának gyanúsan nagy sebességét, de még sohasem sikerült megfigyelni a felelősnek tartott elemi részecskét. Hadiz kialakított egy elméletet, miszerint nem is figyelhették meg, mindenesetre a bolygófelszínen és hétköznapi körülmények között biztosan nem. Mivel az eloszlása az univerzális téridőben fordított arányosságban állt a lokális gravitációs mezőkkel. A részecske természetes környezete galaxisok közti űr kellett, hogy legyen.

Hadiz kezdeti próbálkozásai a részecske elszigetelésére természetesen nem jártak sikerrel. Egy átlagos gyorsító nem volt alkalmas erre. Az ejtőtornyokban létrejövő mikrogravitációs környezet hasonlóképpen használhatatlan volt. A tudósnak olyan körülményeket kellett létrehoznia, amelyek minden tekintetben hasonlítottak a galaxisok közti űrre, és ezt elég nehéz összehozni egy bolygó felszínén.

Az lett volna a legjobb, ha egy orbitális állomáson végezhet kísérleteket, legalább négyszáz kilométerrel a felszín fölött. Ám ettől az ötlettől még Isten és a Párkák is hátrahőköltek, és Hadiz érvelése sem hatott rájuk. A kampusz területére kényszerült.

– Talán ideje lenne beszállnod valamelyik másik projektbe – jegyezte meg a kibernetikus Andris Bagdonas. Hadiz az ebédlőben találta a férfit, amikor egy harminchat órás munkafolyamat felénél beugrott egy kis reggeliért, ebédért és éjszakai nasiért egyszerre. Korábban alig váltottak pár szót, de addigra már az introvertált nő is kezdett társaságra vágyni, és örömmel osztotta meg asztalát a férfival, aki így folytatta: – Mármint, a határidő már úgysem számít, nem igaz? Évekre lehetsz bármilyen gyakorlati alkalmazástól.

Hadiznál ez érzékeny témának számított. Tudta, hogy más fizikusok hogyan tekintenek a projektjére. Színtiszta elméleti kutatásnak tartották, ami többé-kevésbé irreleváns a nagy egész, a világ megmentése szempontjából. Bármennyire is csak homályosan utalgattak rá, a nő tudta, hogy pénztemetőnek tartják, és a kapott forrásokat szívesen látták volna a saját projektszámláikon.

– Ugye tudod, hogy a sötét energia teszi ki az univerzum összes energiájának a hatvannyolc százalékát? – vetette oda a nő ellenségesen.

Bagdonas levette keret nélküli szemüvegét, és megtörölgette a zsebkendője egyik sarkával. Hadiz azon tűnődött, hogy már három éve is ilyen szürke volt-e a haja, amikor Lagosba jöttek, vagy ez valami újabb fejlemény lehet. Nem emlékezett rá.

– Tudom, persze – válaszolta a férfi. – Szerintem pont te mondtad valamikor.

– És a jelenlegi szarság java része abból ered, hogy így vagy úgy kizsákmányoltuk vagy rosszul használtuk fel az energiaforrásainkat. Ha valahogy összegyűjthetnénk, tárolhatnánk, esetleg létrehozhatnánk a sötét energiát… – Hadiz vállat vont, mintha a mondat vége túl egyértelmű lett volna ahhoz, hogy ki kelljen mondani.

– Ez jó nagy „ha”, sőt, egynél több „ha” – jegyezte meg Bagdonas.

– Persze. Semmi sem biztos. De azért vagyunk itt, hogy feszegessük a határokat, nem? Mi van Rupshéval? Mire használható?

Rupshe a kibernetikus projektje volt, az egyik legkifinomultabb MI vagy kvázi-intelligens rendszer az egész bolygón. Bagdonas egy karakterről nevezte el a kedvenc fantasy novellájából, egy istennőről, aki lejött a Földre, és elvegyült a halandók között. Azonnal védekezésre váltva kérdéssel felelt Hadiz kérdésére:

– Tudsz itt bármilyen projektről, aminek nem jönne jól a több számítási kapacitás?

– Amit plusz egy szerver is megadhat.

– Ó, nem – csóválta őszülő fejét Bagdonas. – Nem, nem, nem. Rupshe más. Nem csak a számokat rakosgatja egymás mellé. Intuitív. Ötleteket adhat. Új irányokat mutathat. Konzultálhatnál vele a mostani holtpontoddal kapcsolatban is. Szerintem meg tudna lepni a hölgy.

– És még mindig úgy beszélsz egy rakás kódról, mint egy nőről – jegyezte meg Hadiz, hogy ne kelljen válaszolnia az ajánlatra. Jobban szerette egyedül megoldani a problémáit, és nem tartozni senkinek semmivel.

– Rupshe esetében nehéz máshogy gondolni rá. Már az értelem határán táncol.

– És szerinted a nők is ezt teszik, Andris?

Bagdonasban volt annyi jó érzés, hogy elpiruljon.

– Nem így értettem. Csak nehéz nem személyiségként tekinteni rá, mert minden szempontból olyan kommunikálni vele, akár egy emberi lénnyel.

– De akkor is. Ha női nevet adsz egy gépnek, azzal komoly problémákat okozhatsz.

– Nem állt szándékomban. Megígérem, hogy a következő frissítés után akár Kenneth vagy Femi is lehet. De azt komolyan mondtam, hogy kipróbálhatnád. Csak egy link a számítógépeden a laborban, és megmutathatod Rupshénak, milyen akadályokba ütköztél. Nem bánnád meg. Átküldöm a jelszavakat és a hozzáférési kódokat.

– Köszönöm! – válaszolta Hadiz őszintén.

A következő pár hét során felmért és kipróbált néhány lehetőséget, végül kitalált egy olyan megközelítési módot, amiről úgy vélte, hogy beválhat. Amikor átment az ebédlőbe vagy a főépületbe, mindig körülnézett, hátha Bagdonas is ott van. El akarta mondani neki, hogy sikerült egyedül megoldania a problémáit, de nem találta a férfit. Talán az az egyre szélesebb körű elvándorlási hullám ragadhatta magával őt is. A kampusz külföldi származású személyzetéből a többségnek vagy bevonták a vízumát, vagy önként tért vissza a hazájába, amíg még voltak nyitott útvonalak.

Hadiz „kvantumkörnyezeti indukciónak” nevezte el az új ötletét, és a tudomány közös nyelvén, angolul QEI-nek rövidítette. Ennek a pontos részletei most féltve őrzött titoknak számítanak a korábban a Pándomíniumhoz tartozó tér minden szegletében, és csupán az arra illetékes bolygóhatóságok közvetlen alkalmazásában találkozhatunk vele, de a QEI alapjában véve fapofával előadott csalás volt. Részét képezte a szubatomi részecskék manipulálása pásztázó alagútmikroszkóp alatt ellenfázisú elektronsugarakkal. Hadiz célja az volt, hogy odahamisítsa a laboratóriumba a mélyűri környezet bizonyos paramétereit anélkül, hogy atomütköztetőt kellene használnia. Vagy hogy ki kellene lépnie a számára legotthonosabb munkatérből.

A fizikusok két, különálló kategóriába sorolják be az univerzumot irányító erőket és hatásokat, és ezeket skalárisnak és vektornak nevezték el. A skalárisok olyan mennyiségek, amelyek teljes mértékben leírhatók pusztán számértékekkel, mint például a nyomás és a sűrűség. A vektorok leírása – például a gravitációé, a sebességé vagy a forgásé – nemcsak mértéket, de irányt is igényel. A vektorértékek együtt meghatározzák egy objektum egyedi elhelyezkedését az univerzális téridőben. Hadiz skaláris értékeket és vektorértékeket rakott ugyanabba a dobozba, és úgy összerázta őket, hogy leestek a címkéik. Alapjában véve felülírta egy kis mennyiségű téridő kvantumjeleit, hogy egy intergalaktikus „másholnak” tűnjön. Abban reménykedett, hogy ha arra téved egy sötét energia bozon, akkor eléggé összezavarodik ahhoz, hogy ott maradjon egy kicsit. Legalább addig, amíg ő készít vele egy szelfit.

Nem egészen a várt eredményre jutott. Amikor átfordította a kapcsolókat, és a gép QEI-mezőt generált, majd leállt, a teljes ciklus kevesebb mint egy ezredmásodpercig tartott. Ezalatt a rövid időtartam alatt létrejött egy pontosan 0,0032 Celsius-fokos termoklin zóna a gép fókuszterében, azaz egy kókuszdió méretű acélgömbben.

Hadiz teljesen elképedt. A kísérleti berendezés pontosan zéró nettó beviteli energiát termelt ebben a szerény méretű térben. A hőnek kell valamilyen forrás, de itt nem volt jelen semmi ilyesmi. A tudós ezután kiemelt bizonyos szubatomi kölcsönhatásokat, míg másokat elnyomott, de a részecskéknek nem volt tömege, és nem lett volna szabad megfigyelhető következménynek jelentkeznie, leszámítva a helyi mágneses mezők röpke fluktuációját.

Akkor hogyan kerülhetett felmelegedő levegő a gömbbe, még ha csak ilyen kis mennyiségben is? Hadiz végül úgy döntött, hogy valami hiba történhetett az adatok kijelzésében. Miután többször leellenőrzött minden egyes összetevőt, és többségüket ki is cserélte, újra megpróbálta.

És ugyanazt az eredményt kapta.

Feltűrte a ruhája ujját, és jobban utánanézett, hogy mi történhetett szubatomi szinten. Felfedezte, hogy a QEI-mezőben a levegőmolekulák megmagyarázhatatlan módon felbolydultak. A generált hő a hirtelen és látszólag véletlenszerű mozgásuk mellékterméke volt.

Csakhogy ez a mozgás mégsem volt véletlenszerű. Némi további keresgélés után Hadiz pont az ellenkezőjét figyelte meg. A mozgás állandó irányú, sima, laminális áramlásnak bizonyult, több milliárdnyi új részecske hirtelen érkezésének és ugyanolyan hirtelen távozásának eredményeként. Az apró tér az acélgömbben sebes folyóvá változott, elképzelhetetlen és láthatatlan áramlattá, amelynek nem volt sem tömege, sem töltése.

De hová tartott? És honnan? Mi lehetett az a nagyobb tér, amelyhez Hadiz akaratlanul hozzákapcsolódott, és milyen módon jött létre ez a kapcsolódás? Miközben a délután estébe fordult, Hadiz többször is megismételte a kísérletet kisebb változtatásokkal a mező intenzitásában és koherenciájában.

Nagyjából este tíz órakor ment el az áram (mert hagyta kifogyni az üzemanyagot a laborépület generátorából). Ám addigra sikerült befolyásolnia a hatást, növelte és csökkentette a táncoló levegőmolekulák sebességét és energiáját, de még mindig fogalma sem volt arról, hogy egyáltalán miért bukkanhatott fel ez a jelenség. A további kutatással várnia kellett reggelig. A sötétben inkább meg sem próbálta feltölteni és újraindítani a generátort.

A következő reggelen folytatta, és végre sikerült semlegesítenie minden külső molekuláris mozgást a QEI-mezőben. Ettől a fémgömb úgy összegyűrődött, mintha egy óriási ököl markolta volna meg.

A korábban a felélénküléstől enyhén táguló levegő eltűnt. Nem összehúzódott, csak eltűnt. Hadiz tökéletes vákuumot hozott létre.

– Ez nevetséges! – szidalmazta saját berendezéseit. – Az anyagot nem lehet spontán létrehozni vagy megsemmisíteni, csak az állapota változhat meg! A levegő a gömbben nem változhatott át semmivé, és nem tűnhetett el!

A gép nem válaszolt.

Rosszkedvében Hadiz kinyitotta a tűzvédelmi ajtót, kivitt egy széket, leült, és rágyújtott egy cigarettára. Egy kis betonszigeten túl meredek part vezetett le a Badagary-patakhoz. A horizont magnéziumszalagra emlékeztetett, fehéren izzott a nap utolsó heves sugaraitól. Egy csontsovány, de vidám férfi, Falánk Koti nyitott egy bárt a patak túlsó partján, egy lerobbant teherautó hátuljában, hogy elcsípje a Campus Crossból hazafelé indulókat. Elég jó forgalmat csinált velük, Hadiz meg már hozzászokott, hogy zenét és beszélgetést, nevetést hall, kis zajfoszlányokat, amiket a kiszámíthatatlan szél sodor feléje. Kicsit mindig bosszantónak tartotta a dolgot, de most, hogy a bár bezárt és a zaj teljesen megszűnt, már hiányzott. Mintha egy másik, korábbi világ szívverése állt volna le.

A nő lehunyta a szemét, az arcán érezte a napsugarak hőjét. Kifújta az utolsó slukk füstöt.

A más világok, mi több, más univerzumok létezése elméleti eszköznek számított a fizikának abban az ágában, amelyben Hadiz dolgozott. A segítségükkel jobban meg lehetett magyarázni a kauzalitás megszakadását, ami akkor jelent meg, amikor az emberi megfigyelő meg akart mérni egy szubatomi eseményt. A megfigyelő szempontjából a valószínűségek összeomlottak vagy összeforrtak, míg más szempontból nézve szerteágaztak. Az univerzum egyik pillanatról a másikra a járatlan utat választotta, és közben minden más utat is.

Hadiz ledobta a csikket a betonjárdára, és eltaposta.

Egyedül eddig jutott el. Szüksége lett volna valakire, aki átbillenti a saját határain. Csakhogy addigra már senki sem maradt a kampuszban azok közül, akik megfelelő háttérrel és képzettséggel rendelkeztek.

Hadiz régimódi volt, sohasem foglalkozott a mesterséges intelligenciákkal. Sőt, aktívan elítélte őket. Gyűlölte a gondolatot, hogy bárki kétségbe vonhatja az intuícióit és befejezheti helyette a mondatait. Ám akkor és ott kelletlenül, de kénytelen volt elismerni, hogy jól jönne egy másodvélemény. És mivel a kollégái egyre csak fogyatkoztak, rajta kívül a területe minden más szakértője elment, így kénytelen volt beérni a még elérhető segítséggel.

Bagdonas professzor forradalmi MI-je, Rupshe fizikailag egy fekete, ablaktalan épületben, az úgynevezett Kockában kapott helyet a kampusz túlsó végében. Ám Hadiznak nem kellett odalátogatnia, hogy beszéljen vele: Bagdonas megadta neki a szükséges kódokat és jelszavakat. Megnyitott egy partíciót a számítógépén, és telepítette a munkainterfészt. Feltéve, hogy a professzor kvázi-intelligens rendszere még működött, Hadiz egyszerűen elérhette, csak meg kellett szólítania. Úgy érezte magát, mintha valami szentségtelen rituáléban venne részt, de kimondta:

– Rupshe! Ott vagy?

– Igen, Tambuwal professzor. – Női hang válaszolt. Hát persze. Gazdag, telt hang, alapvetően anyai jellegű. Bagdonas erre kétségtelenül azt állította volna, hogy csak meg akarta nyugtatni a rendszer használóit, lefegyverzendő minden ösztönös előítéletet és fóbiát a gépi értelemmel szemben, ám Hadiz önkéntelenül is úgy érezte, hogy ez inkább afféle szokásos, megfáradt patriarchális döntések sorozatának lehetett a része.

– Remek. – Grimaszolva tolta félre az iménti gondolatait. – Szükségem van a segítségedre.

– Boldog lennék, ha bármilyen módon segíthetnék. Azonban a Campus Cross belső szabályzatának értelmében akárcsak a tanszékek között megosztott minden más számítógépes feldolgozó lehetőség, én is korlátozottan lefoglalható erőforrás vagyok.

– Szóbeli engedélyt kaptam Bagdonas professzortól, hogy használjalak.

– Csakhogy a feldolgozási allokáció részlegszintű. Ki kell töltenie a CAA-39-es nyomtatványt, amit az admin mappában talál meg, és be kell nyújtania a közvetlen felettesének vagy a létesítmény egyik titkárának.

– A közvetlen főnökömről semmit sem tudok, akár egy árokban is fekhet, holtan. A létesítmény titkársága már rég elmenekült. Kérek valami más opciót!

– Van egy központosított lista az egyetem személyzetéből azokról, akik felhatalmazást adhatnak az erőforrások átirányítására. A lista szintén megtalálható az admin mappában.

Hadiz megnézte, és nagyjából a felsorolás kétharmadánál megtalálta Mesu Ikiye nevét, egy korábbi kollégájáét, akinek ő is tudta az azonosító kódját és a jelszavát, mert pár évvel korábban megkapta egy kollaboráció során. Rövid sétával a biológia tanszékre belépett Ikiye termináljába, és engedélyezte saját magának, hogy száz százalékban kihasználhassa Rupshe képességeit. Ha lett volna ott bárki, biztosan rákérdezett volna, mit csinál, de a biológia tanszék kihalt pusztasággá változott. Amint végzett, Hadiz visszaballagott a saját épületébe, és magára zárta az ajtót.

A laborjában újraindította az interfészt.

– Rendben vagyunk? – kérdezte az MI-től.

– Állok rendelkezésére, Tambuwal professzor – válaszolta Rupshe.

– Ennek örülök. Adódott egy probléma. Levegőmolekulák formájában anyag tűnik el spontán egy lezárt és folyamatosan monitorozott térből.

– Ez lehetetlen.

– Igen, pont ez baszott fel. Áruld el, mit nem vettem észre!

Hadiz engedélyezte Rupshénak a hozzáférést a kísérleti berendezéséhez és az abból kinyert adatokhoz. Az MI teljes három másodpercig gondolkodott.

– A levegőmolekulák nem semmisültek meg – mondta végül. – Átkerültek valahová máshová.

– Hét milliméternyi acélon keresztül?

– Bizonyosan nem. Az acél porozitása nem változott meg.

– Persze hogy nem változott meg. És mivel az acél körülvette a mező teljes aktív terét…

– Helyi téridőben.

– Tessék?

– Tisztázást kínáltam fel, Tambuwal professzor. Az acél körülveszi az ön QEI-mezőjének aktív terét a négydimenziós téridő ismert és megértett paraméterein belül.

Hadiz meglepetten pislogott, elgondolkodott a hallottakon, majd ismét meglepetten pislogott.

– Arra utalsz, hogy a levegő a mezőn belül temporálisan áthelyeződött? Szerinted feltaláltam az időutazást?

– Az is egy lehetőség, de nem. Tisztán statisztikai alapú valószínűségekre alapozva inkább azt mondanám, hogy a levegőmolekulák nem folytonosan haladtak a térben. Dematerializálódtak, hogy azután máshol jelenjenek meg újra. Így keletkezett a helyi vákuum, ami nem sértette az anyag konzerválódását. A részecskék nem szűntek meg létezni. Csupán átkerültek egy másik helyre.

Hadiz mintha kiérzett volna némi önteltséget az intelligens rendszer hangjából, de nem talált hibát a gép érvelésében. A levegőmolekulák egy végtelen öngeneráló részecskefolyamban hánykolódtak. Amikor lelassította a molekulák túlzott mozgását, akkor eltűntek. Legalább annyi lehetségesnek tűnt, hogy csatlakoztak a részecskeáramláshoz, és ezáltal átkerültek oda, ahová a részecskék. És akkor ő nem az időutazást találta fel véletlenül, hanem a teleportálásba botlott bele.

– Hát, jól van – mormolta. De mivel még mindig ezen gondolkodott, hozzátette: – Rendben. Igen. Oké. Mondjuk, hogy valahogyan generáltam egy kinetikus erőt, ami nem folytatólagosan hat a normál térben. Elküldtem a levegőt, azonnal áthelyeztem egy másik térbe. Akkor viszont meg kell találnom az áthelyezés távolságát és irányát. Tehát…

– Küldenie kell még valamit.

– …küldenem kell még valamit. Köszönöm, Rupshe, erre magamtól is rájöttem.

– Elnézést kérek!

Hadizt lenyűgözte, hogy a rendszer képes volt iróniaként értelmezni a „köszönöm”-öt. Egyáltalán nem érdeklődött a mesterséges intelligencia területe iránt, de belátta, hogy Bagdonas valóban komoly eredményeket érhetett el.

– Bármit is küldünk, valahogy nyomon kell követnünk – vetette fel Hadiz. – Nem akarok bújócskázni a kampuszban. Mit javasolsz? A rendelkezésünkre álló felszereléssel kell dolgoznunk, mert bármit kérnék, arra biztosan sokat kell várni.

– A kémiai és az elektronikai megközelítések egyformán megfelelnek és rendelkezésre állnak. A biológia tanszéken tartanak jód-131-készletet a diagnosztikai leképezéshez. A földtudományi tanszéken GPS-nyomkövetőket használnak a térképező drónflotta követéséhez.

Hadiz a jód mellett döntött. Folyadékként nem tűnt valószínűnek, hogy kárt okoz majd ott, ahová megérkezik. Bár csak rövid távolságban lehetett nyomon követni, de a bizonyítékok és feltételezések szerint elégnek kellett lennie. Olyan kevés energia vett részt az átvitelben, hogy a gömb tartalma nem kerülhetett el nagyon messzire.

De mi volt ez az átvitel? A nő fel tudta építeni az elméletet egy bizonyos pontig. Amikor aktiválta, a QEI-gép megváltoztatta egy adott térmennyiség vektorértékeit, ezáltal gyakorlatilag közölte az univerzummal, hogy ezt a pici valóságdarabot rossz helyre iktatták a rendszerben. És mivel az univerzum nagyon kedvelt bizonyos fajta rendet (bár közben őrülten szerelmes volt az entrópiába is), megpróbálta áthelyezni a megjelölt mennyiséget oda, ahová tartozott. A gépbe belátogató részecskeáramlás csak a vezetőközeg volt.

Az első próba során egytized milliliternyi radioaktív jódizotópot használt, és a lehető legalacsonyabb intenzitásra állította a QEI-mezőt. A jód-131 elsődlegesen 606 keV béta-sugárzással bomlik némi magas energiájú 364 kiloelektronvoltos gamma-kibocsátással, ami könnyen felismerhető radioaktív jel. Hadiz beállított egy szuperérzékeny detektort, hogy rögzítse a háttérsugárzás változásait magában a laborban. A valószínűségeket tekintve a jód legfeljebb néhány centiméternyit mozdulhat el, és ártalmatlanul szétterül a munkaasztalon, ám a tudós így is inkább tízméternyi távolságot tartott a berendezéstől. Ilyen kis mennyiségű jódizotópot valószínűleg észre sem vett volna, ha bekerül a szervezetébe, de úgy vélte, nem árt óvatosnak lenni.

Aktiválta a mezőt, közben fél szemmel a detektort figyelte. Sikerült pontosan elkapnia a pillanatot, amikor a jód eltűnt. A képernyőn az adatok villogó pirosról folyamatos zöldre váltottak. Nem jelent meg újabb piros sor. Nem jelent meg sugárzás, ami jelezte volna, hová került az utaztatott jódizotóp.

Hadiz hordozható sugármérővel a kezében bejárta az egész laboratóriumot. Azután kiment, és többször is megkerülte az épületet egyre szélesedő körökben, hamarosan már kapart a torka a levegő szennyezettségétől. Nyomát sem találta a jódizotópnak az egyetemi kampusz területén, de még körülötte sem.

Messzebbre kerülhetett, mint gondolta.

Jöhetett a B terv. Hadiz átment a földtudományi tanszékre, és kisegítette magát egy maroknyi GPS-nyomkövetővel, kis, szögletes műanyag lapkákkal, azonosításra szolgáló sorozatszámmal mindegyiken. A saját laborjában letesztelte az egyiket, hogy megnézze, működik-e. Erősen tartott tőle, hogy az ehhez szükséges orbitális hálózat már lezuhant az égről, de a laptopja rögtön megtalálta a nyomkövetőt, és a kampusz területén jelezte a térképen. Tehát a műholdak még odafent voltak, és szenvtelenül figyelték, ahogyan a bolygó darabokra hullik.

Hadiz berakta a nyomkövetőt a QEI-berendezésbe, és bekapcsolta a mezőt. A lapka ugyanúgy eltűnt, mint előtte a jódizotóp, ugyanabban a pillanatban a hálózat is elveszítette a jelet, a pici, piros lokátorfény kialudt a laptop monitorján. Hadiz még kilencszer ismételte meg a kísérletet. A jel minden alkalommal elveszett, amiből ő két lehetséges következtetést vont le.

Egy: a jeladók még mindig küldték a jeleket, de valahonnan az orbitális műholdhálózat érzékelési hatótávolságán kívülről. Más szóval a mélyűrből.

Kettő: a nyomkövetők vagy legalább egy részük károsodott vagy megsemmisült átvitel közben. A jel pedig azért tűnt el, mert a jeladó elromlott, nem működött. Hadiz elképzelte, ahogy a kis eszközök megjelentek például egy vulkáni kalderában vagy valamelyik tenger fenekén.

Több szál cigaretta társaságában elgondolkodott a problémán.

– Valahogy vissza kell hoznom az áthelyezett objektumokat – mondta ki hangosan is.

– Az nem lehetetlen.

– Nem hozzád beszéltem, Rupshe.

– Várjam meg, amíg hozzám beszél?

Hadiz felsóhajtott. Muszáj volt félretennie a szakmai büszkeségét.

– Nem. Folytasd!

– A teleportációs hatást, ha valóban erről van szó, azok a változások hozták létre, amit az ön QEI-mezője okozott a megcélzott térmennyiségben. Ennek visszafordíthatónak kell lennie azáltal, ha a megcélzott térmennyiséggel kapcsolatos minden vektort és skaláris erőt visszaállítjuk az eredeti értékükre és viszonyaikra.

– Legalábbis elméletben. És?

– Ez esetben hordozható mezőmodulátorra van szükség, ami képes eltárolni az eredeti értékeket és egy rögzített időperiódust követően visszaállítani azokat.

Előbb fogd meg a nyulat, gondolta Hadiz keserűen. De Rupshénak igaza volt, és ha így gondolt a problémára, az máris nem tűnt olyan megoldhatatlannak. Neki is látott a mezőmodulátor megépítésének. A szobányi méretű, behemót QEI-berendezéshez képest a modulátor elképesztően kompakt szerkezet lett. Végeredményben egylövetű eszközről volt szó egy egyszerű váltófunkcióval. És energiahatékony is volt, mivel a molekulaagitáció elfojtásából kinyert energiával töltötte fel magát. Amikor a nő bekapcsolta, a modulátor három pikoszekundum alatt kisütötte az elraktározott energiát, és kisugározta a saját és a célobjektum eredeti tér- és időbeli szignatúráját. Ez az alaphelyzeti kisugárzás visszafordított mindent, amit a QEI-mező tett, ezáltal visszaszerkesztette a teleportált tárgyat (már ha valóban ez történt) az eredeti kvantumállapotába, és ennek megfelelően visszahozta (Hadiz ebben reménykedett) a kiindulópontra.

A prototípus egy műanyag korong lett, három centiméteres átmérővel és két milliméteres vastagsággal. Hadiz egy üveg hamutartóhoz rögzítette, mert pont az volt kéznél. Beállította a késleltetést három másodpercre, betette a hamutartót a QEI-berendezés gömbjébe, és elküldte.

Három másodperc múlva visszajött. Bárhol is járt, sértetlennek tűnt, akárcsak a modulátor. Amikor Hadiz mindkettőt megvizsgálta, nem fedezett fel semmilyen változást a külsejükben, az összetételükben vagy a tulajdonságaikban. Nem hoztak magukkal idegen anyagot sem makro- sem mikroszkopikus léptékben. Az energiajelük is pontosan ugyanolyan volt, mint a QEI-mező beindítása előtt.

Hadiz nyugodtan és módszeresen tesztelte a változókat. A hosszabb utak alkalmával a hamutartó már megváltozott, bár csak nagyon kis mértékben. Kicsivel melegebben vagy kicsivel hidegebben tért vissza, de a maximális változás csupán 2,2 Celsius-fokot tett ki.

Különféle rakományokat tett bele, ismét véletlenszerűen azt, ami éppen kéznél volt. Egy érmét. Egy papírcetlit. Egy hangyát egy gyufásdobozban. Az érme pontosan ugyanúgy viselkedett, mint maga a hamutartó, egyformán felmelegedett vagy lehűlt. A papír szintén, bár enyhén nyirkosan tért vissza, ám kiderült, hogy csak hétköznapi vízmolekulák kerültek rá. A hangya egyáltalán nem mutatott érdeklődést a dolog iránt.

Tehát a berendezés semmit sem küldött ki a mélyűrbe, a föld alá vagy az óceán fenekére. Minden valami sokkal hétköznapibb helyre került.

Következő lépésként Hadiz egy GPS-jeladót küldött el a mezőmodulátorral. A nyomkövető jele ugyanúgy eltűnt, mint előtte mindegyik másik, de amikor visszatért, a szerkezet tökéletesen működött. Tehát a két következtetés közül kizárhatta az „elromlott vagy megsemmisült” változatot. Akkor pedig a dolgok egy olyan helyre kerültek, ami kívül esett, a műholdak hatósugarán, mégis…

Az ugrás másik végpontja ezzel csak még rejtélyesebbé vált. Rendelkezett páratartalommal, és a hőmérséklete idővel megváltozott, de akkor is alig pár fokkal tért el a laboratóriumban mérhető hőmérséklettől. A légkör és a nyomás a túlélhető határon belül maradt. Legalábbis egy hangya számára. Ezek mind arra utaltak, hogy a tárgyak nem teleportálódtak el messzire. Ugyanakkor a bolygó minden egyes pontja minden pillanatban belül esett a GPS-hálózat legalább tizennyolc műholdjának a hatótávolságán. A jelnek nem lett volna szabad eltűnnie.

– Hacsak nem hibásodott meg valamilyen módon a műholdhálózat, ami miatt részlegesen nem működik – vetette fel Rupshe. – A globális események okot adnak az aggodalomra.

– Én is itt élek – mondta Hadiz. – Tudok az eseményekről. Milyen meghibásodásra gondolsz, Rupshe?

– Sikertelenül fenntartott tárgyi állandóság. Ha egy tárgy azonnal helyet változtat a térben, akkor nincs mozgási folytonossága a térben, így lehetségesnek tűnik, hogy a hálózat nem tudja követni az adott tárgy elhelyezkedését, ezért elveszettnek tekinti, ennek következtében nem sikerül beolvasnia és meghatároznia az új pozícióját.

– Nem tűnik valószínűnek.

– Egyetértek.

– Főleg az átfedések miatt. Számos műhold működésében kellene megjelennie pontosan ugyanannak a hibának. Van más ötleted?

– A QEI-mező mellékhatása. Esetleg kikapcsolhatja a jeladót azzal, hogy megzavarja az energiajelét?

– Ez jó ötlet, de a mezőnek semmilyen hatása nem lehet a rádióhullámokra, mert az elektromágneses spektrum többi részében nem fejt ki semmilyen mérhető tevékenységet. Következő?

– A tárgyak egy másik univerzumba lépnek át.

Az lenne ám a valami, nem? Hadiz tarkóján felmeredt a szőr. Már gondolt erre, de nem merte hangosan kimondani. Talán a járatlan út több volt egy jól hangzó hasonlatnál. Eljött az ideje, hogy egy kamera is szerepet kapjon a történetben. A tanszékek a lehetőségek széles körét kínálták. Hadiz végül apró sportkamerákat választott, amiket ütésállóra és harminc méterig vízállóra készítettek. Berakta a QEI-gömbbe a rácelluxozott mezőmodulátorral együtt. Megnyomta rajta a „Felvétel” gombot, és elküldte. Öt perc múlva a kamera tökéletes állapotban tért vissza. A nő kissé remegő kézzel állította le a felvételt és indította el a lejátszást.

Mélyen csalódást keltő eredményre jutott. A kamera ötpercnyi feketeséget vett fel. Nem olyan szilárd feketeséget, mint amit a fennmaradt lencsesapka miatt mutatott volna, és nem az űr feketeségét. A részletesebb vizsgálat átmeneteket, fény és árnyék mintázatait mutatta ki, ami fizikai térre utalt. De a hely jellegére semmiből sem lehetett következtetni, még mindig csak annyi derült ki, hogy nem ártott a kamerának.

Ám még nem fogytak el a lehetőségek.

Hadiz átküldött egy csapdát. Egy üres kockát, aminek az egyik oldala az ugrás után bezáródik és légmentesen lezáródik, így kapott egy mintát az ugrás túlsó végén fennálló körülményekből. Amikor visszajön a csapda, majd kedvére tanulmányozhatja a tartalmát.

A kísérlet sikeres volt, de csak levegőt fogott a csapdával. Jó öreg földi atmoszférát, amelyben a szokásos gázok a megszokott arányokban keveredtek egymással. Tele volt mikroorganizmusokkal is, amiknek a többségét azonnal be lehetett azonosítani, és csak egy-kettő számított egzotikusnak, de azok sem riasztó módon vagy mértékben. Viszont az ipari szennyezésnek nyoma sem volt az elfogott levegőben, amitől Hadiz szemöldöke feljebb kúszott pár milliméternyit. Addigra Lagosban, de talán már az egész kontinensen alig lehetett belélegezni a kinti levegőt.

A következő lépés problémásnak tűnt. A dolgok normál menete szerint a tudósnak pénzt kellett volna kérnie, és kerítenie kellett volna pár asszisztenst, hogy különféle mennyiségű és minőségű eszközökkel folytathassa a kísérleteit. Idővel áttérhetett volna az állatokon való tesztelésre, természetesen szem előtt tartva minden műveleti és etikai biztonsági intézkedést. Viszont még saját magát sem tudta meggyőzni arról, hogy lenne ideje minderre. Maga a lagosi környezet eleve túlterhelt rendszereket jelentett. Az emberben hamar kialakult a filozofikus viszony a kisebb katasztrófákkal kapcsolatban, és elég sok kellett ahhoz, hogy valakit megszálljon a világvégeérzés. Ennek ellenére Hadiz kezdett eljutni idáig.

Amikor még ő és a világ is fiatalabb volt, biztosan másképp csinálta volna a dolgokat. Végletesen kerülte volna a kockázatot, és ezért most azt kívánta, bárcsak lenne más megoldás.

De nem volt, úgyhogy milliónyi balsejtelemtől gyötörve ő maga kelt át.