Impresszum

Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.

Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Szerkesztő: Navarrai Mészáros Márton
Szöveggondozó: Kütsön Nikolett
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence

Borítófotó:
Miguel Valle de Figueiredo
(A felvétel Argentína és Brazília határán,
az Iguazú-vízesésnél készült.)

© Adamek Katalin, 2022
© Napkút Kiadó, 2022

ISBN 978 615 6555 48 9

Bubámnak

Előszó

Élvezettel olvasom Adamek Katalin Borzongások című útikönyvét, amely egyben életrajz, hiszen az utazás elválaszthatatlan az életétől. Habár a szerzőt nem ismerem, akár útitársamnak is nevezhetném: mindketten bejártuk a fél világot, javarészt a foglalkozásunknak köszönhetően, részben vágyaikat és álmaikat követő turistaként. Adamek, hála nyelvtudásának, már fiatalon különböző külkereskedelmi vállalatokhoz került, és kiállításszervezőként olyan országokba is kiküldték, ahová magyar állampolgárok akkoriban nem kaphattak vízumot. Igaz, még neki is meggyűlt a baja az amerikai reptéri felügyelőkkel, amikor Limában rendezett kiállítást, ugyanis a párizsi reptéri dolgozók sztrájkja miatt változtatnia kellett az eredeti útvonalon: Amerikát érintve repülhetett tovább. A nagy zűrzavarban a franciák elfeledkeztek amerikai vízumot kérni, és emiatt csaknem visszaküldték a magyar delegációt Párizsba. Ehhez fogható élményből nekem is kijutott, amikor Kubából repültünk Mexikóba, amerikai átszállással.

A szerző első repülőútja Iránba vezetett, ahol láthatta a sah, Mohammad Reza Pahlavi és az utolsó felesége, Farah Diba megkoronázásának ceremóniáját. Erről úgy ír, hogy szinte látjuk magunk előtt az immáron császárivá vált királyi családot, ahogy végigkocsikáznak Teherán sugárútjain. Ezt követően egymást érik az utazások olyan, nekünk elérhetetlen helyekre, mint Tripoliba, Líbia fővárosába, ahol még a hírhedt katonatiszt, a negyven évig regnáló Kadhafi tartotta rettegésben az észak-afrikai térséget. Ehhez képest Törökország mesés hely volt, 1980-ban még nemzetközi vásárt is rendeztek İzmirben, az Égei-tenger partján. Amikor kamaszlányként elolvasta a magyar származású Claire Kenneth írónő Éjszaka Kairóban című regényét, álmodni sem merte volna, hogy valaha is eljut Egyiptomba. Álma mégis teljesült: részletesen elmeséli, milyennek látta a fáraók egykori birodalmát. (Át tudom érezni az örömét, mert az írónőt volt szerencsém megismerni Budapesten, a rendszerváltás után: megajándékozott az Éjszaka Kairóban egyik dedikált kötetével. Egyiptomba pedig többször is eljutottam.)

Rengeteg párhuzamos dolgot fedezek fel olvasás közben. Kiderül, hogy Adamek Katalinnak és nekem is Barcelona a kedvenc városa, Gaudí meseszerű építészeti remekeivel. Jóízűen kóstolgatom azokat a helyeket is, ahová nem jutottam el: Ausztrália, India, Japán. Tényleg kóstolgatom, mert majd minden útibeszámolójához hozzáfűzi a gasztronómiai jellegzetességeket. Ebben is hasonlítunk egymásra. A könyv második felében már magánszervezésű és meghívásos utak szerepelnek: Mongóliáról, Amerika csodálatos tájairól, például a Grand Canyonról és olyan híres városokról, mint például Las Vegas vagy Los Angeles, ír. Olyan részletességgel ismertet meg a helyi nevezetességekkel, hogy játszva odatalálunk, ha arra járunk. Végére marad Kuba, a habanera, a rumba, a mambó és a salsa hazája, a kietlen Azori-szigetek, valamint a Szentföld Izraelben.

Ezenkívül számos szervezett csoportos utazáson is részt vett, többek között Örményországban, Grúziában, Azerbajdzsánban. Erről talán majd a következő könyvében számol be az olvasóknak.

Addig is, ezt a könyvét azoknak ajánlom, akik szeretnek utazni, vagy szeretnének úti élményeket olvasni. Mindenki megtalálja benne azt, amit szeret vagy amire kíváncsi. Izgalmas kalandokat, hasznos tapasztalatokat, például külföldi kiállítások szervezéséről, és olyan történelmi eseményeket, mint például az iráni sah megkoronázása. Nincs két egyforma útikönyv. Mindenki mást fedez fel magának a városokból, a helyi szokásokból, a kulturális értékekből. Vagyis a saját életét meséli el, mint a kötet szerzője, akinek sorsa kijelölte a helyét: lásson világot!

Amíg olvassuk a részletekre is ügyelő, mégsem túlburjánzó emlékeit, történeteit, vágyat, kedvet érzünk felülni a vonatra, és bejárni Svájcot, megnézni a naplementét a Grand Canyonban, jurtában aludni a Góbi-sivatagban, ahol a csillagok olyan közel vannak hozzánk, hogy elérhetnénk a kezünkkel.

Vadas Zsuzsa

újságíró, író, világutazó

Bevezető

1939-ben születtem Katymáron, bunyevác felmenőktől származom. Ha esetleg nem tudná (mutatkozik rá némi esély), Katymár Bács-Kiskun megyében a mai Szerbia, Vajdaság határának közelében fekszik. Háromajkú község, magyarok, horvátok (bunyevácok) és németek (svábok) lakják. Az egykor öt-hatezres lakosság mostanra körülbelül másfél ezresre apadt. Két nyelv ismeretének birtokában nőttem fel, ami a későbbiekben nagyban segített további nyelvek elsajátításában. Az pedig, mint látni fogják, az itt közreadott élményanyag begyűjtésében is jelentős kapaszkodót jelentett.

A budapesti Külkereskedelmi Levelező Képző Iskolában – mai nevén: Külkereskedelmi Főiskola – angol-orosz szakon végeztem felsőfokú tanulmányaimat. A diploma megszerzése után a végzősök különböző külkereskedelmi vállalatokhoz kerültek, így történt ez jómagammal is. Idővel így került sor egy külföldi kiküldetésre, a későbbiekben pedig kiállításszervezéssel kezdtem foglalkozni.

Munkám során jutottam el számtalan országba. Ahogyan mondani szokás: beutaztam a világot.

Hálás vagyok édesanyámnak, aki arra ösztökélt, hogy egyéb ambícióim kiélése helyett az idegennyelvű levelező szakot válasszam. 1985-ben, a későbbi férjemmel, Adamek Györggyel elhagytuk hazánkat: egy hamburgi és munheimi kitérővel Münchenben telepedtünk le. Isten útjai kifürkészhetetlenek, mert ha nem erre a szakra megyek, biztosan nem így alakul az életem.

Sokat köszönhetek életem párjának is. Gyurival valamikor az 1950-es években találkoztam először. Az általam külügyes és külkeres fiataloknak rendezett táncesten ismertem meg, ahol egész este rokiztunk. Ő akkor a Külügyminisztériumban dolgozott, ahonnan Pekingbe küldték ki, kultúrattasé beosztásban. Magyar-orosz nyelv és irodalom tanári diplomával rendelkezett. Rendkívüli ember volt: soha nem akart győzni a vitákban, eszmecserére törekedett, és mindig őszintén elmondta, amit gondolt. A követségen tartott esti beszélgetések során politikai és ideológiai témák is felmerültek, és az ő állásfoglalása az volt, hogy a „történelem rehabilitálni fogja Nagy Imrét”, hogy a trianoni békediktátum nem volt igazságos, vagy hogy a szovjet csapatok a Visztula másik partján több hónapig tétlenül szemlélték, hogy hogyan verik le a nácik az 1944-ben kitört varsói felkelést. Mindezt 1964-ben kifejteni teljes mértékben szocializmusellenes, szovjetellenes és irredenta véleménynek számított. Politikai nézetei miatt az akkori nagykövet és katonai attasé jelentése nyomán a külügyi szolgálatból visszahívták, és a Külügyminisztériumból kirúgták. Ezután nyelvtudása révén próbálkozott az MTI-nél, ahol rövid ideig gazdasági cikkeket fordított a nemzetközi sajtóból, majd egy-két alkalommal a Magyar Rádió angol szekciójában bemondóként szerepelt. Azonban hamar utánanyúlt a hatalom keze: nem kapott további megbízást sem a hírügynökségnél, sem a rádiónál. Persona non grata lett. Ettől fogva már nem talált képességeinek megfelelő munkahelyet. Improvizálni kényszerült, és többnyelvűségének köszönhetően tudott fordítói munkát találni. 1988-ban, húszévnyi együttlét után Münchenben házasodtunk össze. 1991-ben, ötvennyolc évesen hunyt el. Halálát szívinfarktus okozta.

A német hatóságoktól „politikailag motivált bevándorló” státuszt kaptunk. Habár megpróbálkoztam vele a férjem halála után, nem lettem német állampolgár – ahhoz le kellett volna mondanom a magyarról, de attól nem voltam hajlandó megválni. 2007-ig éltem Münchenben, és ha állampolgárságot nem is, de német nyelvi diplomát szereztem.

Baráti kapcsolataimnak köszönhetően jutottam el turistaként olyan távoli földrészekre, mint Amerika, Ázsia vagy éppen La Gomera szigete.

2007-ben repatriáltam, és onnantól kezdve már nyugdíjasként adóztam az utazás örömeinek. Egyéni szervezésben, illetve csoportos utakon vettem részt. Nagyon sok élményben volt részem. Tulajdonképpen ez kapacitált arra, hogy összegyűjtsem és papírra vessem a sok szép és kellemes, időnként kihívásokkal, máskor kalandos fordulatokkal teli, de néha kellemetlen eseményeket, amiket külföldi barangolásaim során átéltem. Kalandból márpedig akadt bőven: elmesélem azt is, hogyan sikerült kiharcolni, hogy megússzunk kollégáimmal egy kitoloncolást a New York-i repülőtérről, ahonnan végül továbbrepülhettünk eredeti úti célunk, Lima felé. Szólok majd arról is, hogy miként hozott össze a sors Josip Broz Titóval, Jugoszlávia önkényurával és Akihitóval, Japán későbbi császárával. Utazásaim során találkoztam világhírű írókkal, de a szegénységet is megtapasztaltam az afrikai országokban tett kirándulásaim során.

Szerencsésnek és gazdagnak érzem magam, amiért lehetőségem nyílt megismerni országokat, népeket és különböző kultúrákat. Időnként eszembe jutnak mozzanatok ebből az időből, és az emlékek megidézésekor örömteli borzongás fut végig a testemen. Csak azt bánom, hogy drága szüleimnek, akik elindítottak életpályámon, már nem mesélhetek az utazásaimról, de szeretettel megosztom veled élményeimet, kedves olvasó!

Budapest, 2021. december 20.

I.

Munkautak

A betűk világa már korán ámulatba ejtett. Mindig is szerettem olvasni, már kislánykoromban faltam J. F. Cooper, May Károly (Karl May) és Jókai Mór könyveit. Szenvedélyesen olvastam magyar és idegen költők verseit, előfordult, hogy a késő esti órákban is. Ilyenkor édesapám megkérdezte, hogy még mindig tanulok-e. Soha nem árultam el neki, hogy a tankönyv alatt az éppen aktuális olvasmányom lapult.

Az elszelelt hét-nyolc évtizedben megmaradtam olvasóembernek, de újabban – meg kell vallanom: már régóta – foglalkoztat a gondolat, hogy elkezdek írni. Annyi élményt gyűjtöttem össze, hogy úgy éreztem, talán elérkezett az ideje az emlékek rögzítésének, és annak, hogy írás közben újra és újra megéljem azt a sok szépet és izgalmat, amelyben az évek során részem volt. Végtére is bejártam a világot, amire különösen jó visszagondolni a koronavírus-járvány idején, amikor a Föld lakosságának többsége el sem hagyhatja a karantént. Szerencsésnek tartom magam, hogy mindez megadatott nekem, hiszen a fiatalságom jelentős részét a kommunista, majd szocialista Magyarországon éltem, ahol az utazás keveseknek adatott meg. Időnként eszembe jut egy-egy történet, és valóban beleborzongok, ha alaposan átgondolom a felmerülő emlék örömteli vagy éppen meglepő részleteit.

Irán

1966-ot írtunk, huszonhét éves voltam. Az első repülőutam Iránba vezetett.

Egy külföldi munkára szóló felhívásra jelentkeztem. Reménykedtem, hogy megkapom a lehetőséget, annál is inkább, mert éppen egy szerelmi csalódásból próbáltam kilábalni.

A Teheráni Kereskedelmi Kirendeltségre küldött az akkori Külkereskedelmi Minisztérium. Egy kollégával Budapestről – római átszállással – repültünk Teheránba. Járatunk az olasz fővárosból késve indult, mert a gépen valamilyen műszaki hiba merült fel. Hosszas várakozás után aztán végre csak elindultunk.

Elfoglaltuk helyünket a gépen, ami a szárnnyal egy vonalban volt. Kigördültünk a felszállópályáról, és röviddel az indulás után már a levegőben voltunk, amikor egy jóképű steward az orrom előtt elemlámpával kivilágított a szárnyra. Nos, nem is kellett több: az agyam azt súgta, hogy a technikai hiba mégsem hárult el. Úgy látszik, mégis valami baj lehet a géppel, és bizonyára azonnal zuhanásba kezdünk. Eluralkodott rajtam a pánik, hiába nyugtatott mindenki. Vizet hoztak. Nincsen semmi baj, mondta a steward. De hogy miért világított a szárnyra, azt nem tudtam meg.

Nyugtatótablettát kaptam, mégsem tudtam aludni a hosszú éjszakai repülőúton. Nem igazán hatott. Teljesen csak akkor nyugodtam meg, amikor végre szilárd talajt ért a talpam. Azóta már leírhatatlan mennyiségű mérföldet repültem, de többé nem féltem. Inkább élveztem a repülést. Hát, ez volt az én tűzkeresztségem.

*

1967. október 26-án Mohammad Reza Pahlavi, Irán akkor már huszonhat éve trónon lévő uralkodója megkoronáztatta magát és fiatal harmadik feleségét, Farah Dibát. A császári koronát maga tette fel saját és házastársa fejére is. Ezzel hivatalosan a „császárok császára” (sáhánsáh), felesége pedig az iráni történelemben eddig ismeretlen császárné (sáhbánu) címet kapta. A ceremónia után gyermekeik – a hétéves Reza herceg, a trónörökös és a négyéves Farahnáz hercegnő – társaságában hintóval kocsikáztak végig Teherán sugárútjain. (Az egyéves Ali Reza nem tartott velük, mert túl kicsi volt.) A sah és fia díszes, katonai egyenruhában, a császárné pompázatos, drágakövekkel kirakott, zöld palástban, integetve vonult tova bámészkodó alattvalóik előtt. A sugárutakat színes égőkkel, koronát és egyéb alakzatokat mintázó girlandokkal díszítették fel, teljes utcaszélességben. Megjegyzem, mi, magyarok büszkék lehetünk rá, hogy az égőket az akkori Tungsram külkereskedelmi vállalat szállította a teheráni utcákra. Magát a pompázatos koronázási eseményt, amelyre a sah elmondása szerint azért csak kétévtizednyi regnálás után került sor, mert addigra érdemelte ki az ősi titulust, még a televízió is közvetítette. Azt hiszem, életre szóló élmény volt úgy tartózkodnom egy ország fővárosában, hogy ott koronázást tartottak. Különösen igaz a megállapítás, ha figyelembe vesszük, hogy az 1960-as évek második feléről beszélünk, amikor már csupán egy maréknyi államnak maradt vagy lett újra monarchia az államformája.

A magyar kirendeltség, ahol magam is laktam, különleges világ volt. Egész pontosan a Magyar Kereskedelmi Kirendeltség irodahelyiségei fölötti emeleten laktam. Az alagsorban pedig Shaban, a házmester élt a feleségével, Sofi asszonnyal és kislányukkal, Azarral. Sofi felvilágosult nő volt, aki haragosan panaszolta nekem, hogy a sah inkább a járdák felújítására költene, mintsem erre az általa haszontalannak tartott fényűzésre.

Kintlétemkor ratifikálták a magyar-iráni olajmegállapodást. Ebből az alkalomból kormánydelegáció érkezett Teheránba.

A magyar jegyzőkönyv eredeti példányát én gépeltem. Rettenetesen izgultam, nehogy sokkal később legyek kész, mint az iráni fiatalember, aki a partner példányát gépelte. Talán a jól végzett munkának köszönhettem, hogy elutazhattam a delegációval Perszepoliszba, aminek romjai még kétezerötszáz év távlatából is lenyűgözőek. A híres orientalista, Vámbéry Ármin, aki Körösi Csoma Sándorhoz hasonlóan Ázsiában kereste a magyarok eredetét, perszepoliszi utazása során ebben az óperzsakori romvárosban, az egyik oszlopon otthagyta a „graffitijét”. Névjegyét látva megilletődötten álltam a nagy tudós elporosodott lábnyomain. Felkerestük a legendás perzsa államférfi és hadvezér, Dárius király sírját is, de a sírládában elrejtett kincseket már régen kifosztották a rablók. Meglátogattuk Shirazt, ami egy időben Dél-Irán fővárosa volt. Kertjei csodásak, ezért nem lehet véletlen, hogy az irániak a költészet, a rózsák, a bor és a szerelem városának tartják. Olvasóemberként mindenem a könyv, és a perzsák nagy költőit is szeretem: Hafiz mellett Firdauszít, a Királyok könyve szerzőjét olvastam leggyakrabban, de Omar Hajjám Rubáiját című, négysoros verseit, amelyeket Szabó Lőrinc fordított, ugyancsak nagyra tartom.

Utolsó állomásunk Iszfahán volt. A város a szőnyeg szövéséről, valamint a rézművességéről híres. A Sah-mecset és a város monumentális főtere egyedülálló látvánnyal fogadja az utazót. A Kaszpi-tengerhez a kollégákkal kirándultunk el az egyik hétvégén, az Elburz-hegyvonulat félelmetes hajtűkanyarokkal teleszórt autóútján. A hegység lábánál fekvő Karadzsban álltunk meg. Általában innen, ebből a mostanra már 1,5 millió lakosú városból indulnak a hegymászók a hegyek meghódítására. Erre a kirándulásra édesanyám is elkísért, aki éppen nálam töltött néhány hónapot. Kolléganőim egy idő után már egy tapodtat sem mozdultak nélküle, ha a bazárba indultak, mert úgy tartották: „Rózsika nagyon jól tud alkudni”. Anyám csak néhány perzsa kifejezést ismert, de azokat elég jól tudta ahhoz, hogy megértesse magát, és kedvező árat tudjon kialkudni.

Az egyik nap Zirabba is ellátogattunk. Az Elburz-hegyvonulat települése Mazandaran tartományban fekszik. Kollégámmal és családjával látogattunk el oda. A hegyeken keresztül vezető szerpentinek a kocsikázást meglehetősen izgalmassá tették. Az ember a tájban is csak fél szemmel tudott gyönyörködni, tekintetét inkább a folyamatosan előbukkanó kanyarokra tapasztotta. Egy ilyen újabb kanyar után hirtelen szembejött velünk egy birkanyáj. Mindannyian némán vártuk, hogy mi fog történni. Laci, a kereskedelmi attasé természetesen egy ilyen kockázatos úton nem vezetett olyan gyors tempóban, hogy ne tudott volna fékezni, azonban ebben a szituációban minden végzetesnek bizonyulhatott volna.

Elállt mindannyiunk lélegzete, Laci ugyanis nem fékezett, hanem manőverezni kezdett a birkák között. Hihetetlen lélekjelenlétre vallott, ahogyan megoldotta a helyzetet. Néhány, soha véget nem érni tetsző másodperc után csak sikerült megállnia a keskeny földút szélén. Mindannyiunkból felszakadt a hála sóhaja, és köszönettel simogattuk meg „hősünk” vállát. Ő pedig azért dicsért meg bennünket, mert egyikünkön sem lett úrrá a pánik, hanem mindannyian csendben vártuk a megnyugtató végkifejletet. Szóval szerencsésen megúsztuk, de a feszültség nem párolgott el azonnal. El kellett telnie egy órának is, mire utoljára töröltük meg a verejtékező homlokunkat. De onnantól már felszabadultan autóztunk tovább a közel-keleti tájban.

Összességében Iránban nagyon sok tapasztalatot gyűjtöttem, szép élményekkel gazdagodtam. Bepillantást nyerhettem a perzsa kultúrába, az ottaniak szokásaiba, mindennapi életébe. Sok kedves, barátságos embert ismertem meg. Nekem Irán maga volt az egzotikum. Nagy ajándék egy pályakezdő fiatalnak, még akkor is, ha nem töltöttem ki a teljes kiküldetési időt (általában három-négy év), mert másfél év eltelte után – rajtam kívülálló okokból – hazakerültem.

A teheráni kiküldetésből visszautazva néhány napra megálltunk édesanyámmal Libanonban, ahol számtalan ókori város maradványát kereshettük fel.

Az 1948-as izraeli-arab konfliktust követően, majd az 1967-es hatnapos háború után is több százezer palesztin keresett menedéket az Izraellel szomszédos országokban, így Libanonban is. Bejrútból Büblosz, majd Baalbek ókori városok megtekintését vettem célba, útközben az egyik város felé haladva egy fallal elkerített terület, egy menekülttábor mellett vitt el az út, ahol palesztin számkivetettek éltek. A falon át elém tárult a menekültek tömege és mindaz a szegénység, amelyben élni kényszerültek. Idegenvezetőnk elmondta, hogy ez csak egy ideiglenes megoldás: amint újra béke lesz, az emberek visszamehetnek elhagyott lakóhelyükre. Ma már ismerjük a keserű igazságot, miszerint az elmúlt negyven-ötven év sem hozta el a vágyott békét.