Számadás

Ginál Mátyás

Kiadó: EZ-Könyv © 2022

ISBN epub: 978-615-6279-60-6

ISBN pdf: 978-615-6279-59-0

Minden jog fenntartva!

Magamról szólni röviden nehéz (hosszan felesleges). Vagyok, mint mindnyájan. Telve álmokkal, reménnyel, száz hibával és elmúlásunk tudatával. A világ, amelyben élünk, harsány, rohanó, nehezen élhető. Erőnket felőrli az elérhetetlen után való örök sóvárgás és a hétköznapoktól való elrugaszkodás vágya, ami csupán illúzió, a semmi kergetése. A líra halk szavú csendes. Ám reményeim szerint visszhangja tovább él, és tovább ér, a hangos rikácsolásnál.

a szerző

„Eljön a nap, hogy többet nem leszek,

a könyvespolcon kis kötet leszek.

Mi életem volt: öröm és szenvedés

sötét sorok örök csendjébe vész.”

HOL VOLT HOL NEM VOLT

Örültem én is egykoron

Harsogó víg tavasznak

Élet égett arcomon

S dobbant szívem a napnak

Futottam a rétre ki

Hol könnyen leltem társat

Víg napokat töltve el

Vívtunk játék csatákat

Nem rontott még akkor el

Mi bennünket ma választ

Különbséget nem nevelt

Gyermek lelkünk magának

Nem is volt még egykoron

Kedvtelen napunk soha

Időnk erőnk nem rohant

Értelmetlenül tova

Nem gyötört, hogy hogyan kell

Helyzetekbe jutnunk

S akaratlan akarással

Élni hogyan tudjunk

Hol volt, hol nem volt…

Nézek búsan széjjel

Kedvem szerrel újítom

És nincsen álmom éjjel

EPEKEDŐ LEGÉNYSÉG

Szemeiről már az álom

Messze elszáll túl az ágyon

Nagy lelkének susog szava

Telik múlik az éjszaka

Szép leányra vár a holnap

Szebbre jobbra, mint a tegnap

Sóvár reménykedve eped

Mohó lelke beleremeg

Képzelete sebes szárnyon

Átsuhan az éjhomályon

Találgatva, mint lesz hogyan

Nyugalma végképp odavan

Ám az éj néma végtelen

Tücsökhad zenél csendesen

Nincs nyugalom a legényben

Új, új lány jár a fejében

APÁM

Csendesen ül a napos udvaron

Hajtott fővel magában egy padon

Már nem néz szét gondos gazdaszemmel

Lesz-e szőlő mit tegyen a kerttel

Csak ül, magában s lefelé néz

Válla meggörnyedt két keze nehéz

Nem szid senkit, nem zsémbel, mint szokta

Hirtelen tört meg máról-holnapra

Kedve is tört bár van pénze bora

De nincs s talán nem is volt soha

Ki mondta volna, hogy munkabére

Nem lehet csupán élete miértje

Lám rájött s perel önmaga ellen

Egymagában a padon, amelyen

Szegény öreg magában csak ül-ül

Mint élt a világon háborogva egyedül

LEVÉL ÉRKEZIK

Mosolyog a postás

Kezében egy levél

Kedvemről a rozsdát

Elsöpri a remény

Bontom is tüstént

Szint remeg a kezem

Sorok alatt előbb

Nevedet keresem

Hogy Te írtál tudom

Látom szép nevedet

Pár sorod gondosan

Kitölti leveled

Melynek láttán milyen

Gyors örömöm támadt

Úgy önt el most mélyen

Olvasván a bánat

Bár ne írtál volna

Mit ér a becsület

Nem tudnám, nem fájna

Hogy végleg vége lett

Gyakran nálam jártál

De szépen nem fájva

Kedves emlék voltál

Nagy szívem zugába

Lám felverted nagyon

A csendet ott belül

Fájlalom, ám hagyom

Hogy lelked elrepül

LELKEM HOZZÁD SZÖKÖTT

Már, csak ritkán

Gondolok rád

Utam nélküled

Folytatom tovább

Többé nem vár

Ábrándos életem

Futó hintaján

Játékos szerelem

Már szívemben

Csendesen ül

Dísz helyeden

A méla űr

Már nem kellenél

Csak gond voltál

Magadnak csupán

Valakit akartál

De megállok mégis...

Kétgondolat között

Fátyolos az ég is

Lelkem hozzád szököt

ÖREG ALBÉRLŐ

Lépte csendes szava halk

Kerüli a perpatvart

Sose örül sose csattan

Idegen és akaratlan

Tavasz tél vagy forró nyár van

Csak ücsörög egymagában

Nincs barátja se szerelme

Nem gondol már ilyenekre

Család társaság nélkül él

Istenétől mit sem remél

Halkan kel és csendben fekszik

S szégyelli, ha megbetegszik

FOROG A POHÁR

Forog a pohár

Csillog, neszez

Csalfa fényével

Mámort permetez

Minden fordulatra

Más és más a kép

A szem itt kacagást

S bánatot lát odébb

Egy boros társaság

Harsányan tárul

Részeg apa beszél

Nagyivó fiáról

Feltűnik egy asszony

Rémülten hátrál

Férjét kérleli

Apukám ne bántsál

És könnyező szemek

Az érkező képen

Sírt hantolnak némán

Apró temetőben

Fenekére néztek

Szülők a pohárnak

Felgyújtotta közben

Gyermekük a házat

Nincs idő sajnálni

Újabb kép kopog

Vén korhely szipogva

Magányáról motyog

És forog a pohár

Bűvös körbe - körbe

Hív csábít a mámor

Szorosan ölelve

TUDOM, HOGY VAGY

Egy boldog gondolat

Agyamban szétszalad

Szájamra dal fakad

Tudom, hogy vagy

Álmodott szeretőm

Várva várt jótevőm

Óhajtott menyegzőm

Ez vagy, ha vagy

Szertelen ábrándom

Feltörő vágyálmom

Elképzelt hű párom

Reményem, Te vagy

CIKI.

Ősi tereinken

Zsenge ifjak járnak

Unottan kopottan

Céltalan lófrálnak

Összegyűlve nyeglén

Valamire várnak

S házaink falára

Semmiket firkálnak

Ha nem tetszik netán

Valakinek az ábra

Kaphat, úgy mondják,

Párat a pofájára