Nampeshiweisit-sorozat

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Moniquill Blackgoose: To Shape a Dragon’s Breath

Del Rey, , an imprint of Random House, a division of Penguin Random House

LLC, New York, 2023

Fordította: Márton Zsófia

Copyright © 2023 by Monique Poirier

Hungarian translation © Márton Zsófi a, 2024

Hungarian edition © GABO Könyvkiadó, 2024

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Borítófestmény: Kiss Márton Gyula

Borítóterv: Szabó Vince

Térkép és periódusos tábla: Francesca Baerald

Tördelő: Kovács Mária

Korrektor: Czene István, Dobos Attila

ISBN 978-963-566-511-2

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

Elektronikus verzió v1.0

MIELŐTT REGGEL LETT, ELŐTTE ESTE VOLT

Épp feketekagylót gyűjtöttem a Slipstone-szigeten, amikor megpillantottam a sárkányt.

Még soha nem láttam korábban valódi sárkányt, de lehetetlen lett volna bármivel is összetéveszteni. A szentélydomb lábánál csenevész facsoportot alkotó fenyők közül bukkant elő, és a sziklás domboldalon állva elnézett a tenger felé.

A háta mögött épp lebukó nap fényében vörösen és aranyszínben ragyogott, akár egy őszi erdő. Az orra hegyétől a farka végéig kétszer olyan hosszú volt, mint a kenum, szárnycsúcstól szárnycsúcsig pedig háromszor. A fején harmincpontos vagy még nagyobb agancs. Kiterjesztette a szárnyát: ahogy a fény áttűzött rajta, láthatóvá vált az azt átszövő erek skarlátvörös hálózata. Teste hosszan kígyózott, akár a vidráé vagy a halásznyesté, a nyaka pedig úgy hajlott, mint a gémé. Sörényét fekete hegyű, vérvörös tollak alkották, és fekete mintázat látszott a szeme környékén, a pofáján és szarvasokéra emlékeztető fülének külső peremén is.

Jó darabig meg sem moccant. Mozdulatlanul, szárnyait széttárva ült a napfényben, én pedig csak bámultam, és szinte levegőt sem vettem közben. A nagy pusztulás óta nem járt sárkány Masquapaugon{1}. A Catchnet-béli ánglis és vaszk sárkányokat nem számítottam ide, ők később érkeztek. Ez egy… nampeshiwe volt. Ez rá a jó szó. Idevalósi sárkány.

Sirályvijjogás hallatszott: két madár csapott le az őrizetlenül hagyott kagylós kosaramra. Odafordultam, hogy elhessentsem őket, és amikor visszafordultam, a sárkány egyenesen rám nézett.

A tekintete merő bánat volt. Aranyszínű, metszően intelligens pillantásából olyan üvöltően mélységes szomorúság sugárzott, hogy elszorult tőle a torkom. Hátrapillantott a válla fölött, vissza a fák irányába. A romos szentély felé. Ahogy megint rám nézett, mintha csak mélyet sóhajtott volna. Elfordult, és elrugaszkodott a földtől. Elég volt hatalmas szárnyának néhány csapása, és máris az óceán fölött siklott kelet felé, bele az alkonyat sötétjébe.

A hátam mögött, a távolból felcsendült Sigoskwe hangja: a nevemet kiáltotta.

– Anequs! Anequs, mit csinálsz?

Egy perccel később már hallottam is léptei dobbanását a nedves homokon.

– Mi történt? – kérdezte lihegve, amikor odafordultam hozzá. – Mit láttál?

– Egy sárkányt – mondtam halkan. – Ott fent, a dombon – intettem a fejemmel arrafelé, ahol a sárkány állt. – Elrepült.

– Milyen fajtájú volt? Ánglis vagy vaszk? Ki ült a hátán? – kérdezte Sigoskwe.

– Nem ánglis sárkány volt. Hanem egy… igazi. Egy nampeshiwe. Nem ült rajta senki.

Sigoskwe a fejét felszegve rám nézett, és összefonta a karját.

– Nincsenek már nampeshiwék.

Megráztam a fejem, és elnéztem a víztükör felé, amerre a sárkány elrepült. A Slipstone-sziget volt a partvidék legkeletibb pontja. Azon túl nem akadt már más, csak pár nedves, fókáknak való szikla, és a végtelen óceán. Mégis hova mehetett?

– Ugye nem tréfálsz? – kérdezte hosszú hallgatást követően Sigoskwe.

– Nem – ráztam meg a fejem. – Láttam.

– Láttad, vagy, tudod… úgy láttad? Mint egy álmot vagy ilyesmi? – Úgy tűnt, nagyon tetszik neki a gondolat, hogy a sárkány esetleg egy látomás lehetett. Egy nővér, aki álmokat lát – ez lenne csak az érdekes téma.

– Azt hiszem, valódi volt – mondtam kicsit bizonytalanul. – Még soha nem volt látomásom…

– El kell mondanunk nagyanyának. Akár álom volt, akár nem, valószínűleg fontos, nem?

– De, valószínűleg az – feleltem, és elszakítottam tekintetemet a hullámokról. – Teleszedted a kosaradat?

– Már rég. Fél tucat foltos rákot is találtam.

– Ha foltos rákra bukkantál, akkor túl messzire gázoltál a parttól.

– Nem muszáj enned belőle, ha nem akarsz – vonta meg a vállát az öcsém. – Különben sincs hideg.

– Még nincs június – fontam karba a kezem. – Ha elkap egy áramlat, és kisodor a fókák szikláihoz, mit mondok anyának?

Sigoskwe megint megvonta a vállát. Lesütött szemét a lábára szegezte, amellyel kicsiny dombot túrt össze homokból.

Felkaptam és a csípőmre támasztottam a kosaramat, a szíját pedig átvetettem a vállamon. Elindultunk arra, ahol a kenunkat hagytuk. Gyalogoltunk már néhány perce, amikor Sigoskwe a kezembe csúsztatta a kezét. Vajon az ő esze is a sárkányokon járt?

Nagyanya azt mesélte, a nagy pusztulás előtt ezrével éltek sárkányok. Akkor még város állt Masquapaug szigetén, épp olyan nagy, mint Vastergot vagy New Linvik. A szentély a Slipstone-sziget dombján akkor még nem hevert romokban.

De aztán jött a ragály, és már nem volt hozzá elég ember és sárkány, hogy eljárja az őszi viharokat elűző táncokat, a város pedig apránként belemorzsolódott az óceánba. Jöttek az ánglisok, majd a vaszkok, és háborút kezdtek mindenki ellen, aki útjában volt épülő városaiknak. Masquapaug most Új-Ánglisföld része. Ánglisok jöttek, hogy adót szedjenek és folkográfiai vizsgálatokat végezzenek, és aki nem engedelmeskedett nekik, azt lelőtték vagy börtönbe vetették. Masquapaug egyelőre nem jutott el idáig, de Naquipaug példája komor emlékeztetőként szolgált arra, mennyire reménytelen ellenállni nekik.

Már azelőtt éreztem a sülő kukoricalepény illatát, hogy a dombról leereszkedve odaértünk a házhoz, és hallottam, hogy Sakewa és még néhány lány egy ritmikus tapsolással kísért dalt énekel. Sigoskwe előreszaladt, hogy csatlakozzon hozzájuk, és mire utolértem, már anyánk is ott állt mellette az ajtónyílásban.

– Már kezdtem aggódni értetek – mondta. – Akadt ma valami különösen érdekes a Slipstone-szigeten?

– Anequs látott egy sárkányt! Egy rendes sárkányt, nem ánglist! Egy nampeshiwét! – robbant ki az öcsémből, még mielőtt megszólalhattam volna. Sakewa és a barátnői abbahagyták a tapsot és az éneklést, és rámeredtek. Anyánk komoly arccal Sigoskwére nézett, aztán rám.

– Igazán így volt, Anequs? Nem csak valamilyen játék kedvéért mondod?

– Nem, becsszóra – feleltem, és nyeltem egy nagyot. – Egy nampeshiwét láttam. Vörös volt és aranyszínű, hatalmas, göcsörtös aganccsal és fekete mintázattal a pofáján. Mint azon a festett pajzson, amit a sachem őriz. És olyan szomorúan nézett, anya, nem is…

– Anequs – csendült fel nagyanya hangja odabentről. – Gyere be, ülj le a tűz mellé, és mondd el a történetet úgy, ahogy azt illik.

Nagyanya a tűz mellett ült, és épp osztrigahéj gyöngyöket varrt fel egy ruha vállára. Időnként végigsimított ujjával a már kivarrt részen, hogy a hüvelykujja segítségével kimérje a következő gyöngy helyét. Anya betessékelte utánam Sigoskwét és Sakewát is. Sakewa barátai valószínűleg hazamentek, bár ezáltal nem távolodtak egy kiáltásnyi távolságnál messzebb. Biztosan elmesélik otthon, mint mondott Sigoskwe. Anya leültette a testvéreimet kagylót bontani, én pedig leírtam nekik a sárkányt, amit láttam.

– Öreg lehet, ha ilyen sokágú az agancsa – jegyezte meg nagyanya nyugodtan, miután elhallgattam. – Valahonnan a szárazföld belsejéből jöhetett, az is lehet, hogy a napnyugtán túli földekről. Lehet, hogy őt is az ánglisok űzték el a területéről, akárcsak minket. Azt mondod, nem ült a hátán senki?

– Nem volt ott senki. Csak a sárkány, és nagyon szomorúnak tűnt.

– Egy ilyen öreg sárkány… lehet, hogy meghalt az ember, aki a társa volt – sóhajtott nagyot nagyanya. – A történetekben a nampeshiwe gyakran belehal a bánatba, miután elveszíti a nampeshiweisitjét. Azt mondod, kelet felé repült? Az óceán felé?

– Igen – feleltem. Összeszorult a torkom, és könny szökött a szemembe. – Bele a sötétbe.

– Akkor valószínűleg nem látod többé. – Nagyanya behunyta a szemét, és megrázta a fejét. – A napkeltén túli földek felé igyekezett.

Összeszorult a gyomrom, ahogy nagyanya ezt kimondta, mintha egy hideg, kemény kődarab lapult volna benne. Ugyanezt éreztem, amikor anyám elmondta, hogy nagyapa meghalt.

– Te voltál az, aki látta a sárkányt, Anequs – mondta nagyanya. – Akár valóság volt, akár látomás, jól teszed, ha felmész a dombra a Slipstone-szigeten, és dohányt meg borókát viszel a szentélyhez áldozatként.

– Indulok, amint felkel a nap – hajtottam meg a fejem.

– Az én nagyanyám úgy mesélte – folytatta nagyanya –, hogy amikor ő kislány volt, a sárkányok úgy kezdtek vonzódni az emberekhez, hogy azok beszéltek és énekeltek a sárkánytojásoknak. A sárkányok már úgy keltek ki, hogy szerettek valakit. Kislány korában tucatnyi sárkány volt a tanácsházban, ott rakták le a tojásaikat. Miután kikeltek, a sárkányok nevet kaptak, és az emberek befogadták őket maguk közé. Akár látomás volt, akár valóság, láttál valamit. Csak te láttad, így egyedül kell elmenned és köszönetet mondanod érte. Aztán gyere vissza, és mondd el nekünk, mit tudtál meg.

– Meg kéne táviratoznunk Niquiatnak, hogy Anequs sárkányt látott – mondta Sigoskwe.

Anya felsóhajtott, és Niquiat elárvult szalmazsákjára pillantott. A bátyám az utolsó levelével pénzt is küldött, de az már több, mint egy hónapja volt. Nem sokkal azelőtt, hogy apánk tengerre szállt.

Libabőrös lett a tarkóm. A kagylókra összpontosítottam, és kizártam a tudatomból Sigoskwe és Sakewa fecsegését arról, hogy még ma este vissza kéne menni a szigetre, meg hogy azonnal indulnunk kéne a távírdába és hasonlók. Hogy azonnal tenni kellene valamit. Két éve számítottam már a nők sorába, elég idős voltam ahhoz, hogy tudjam, néha muszáj várni a dolgokkal. Így aztán hallgattam.

De tudtam, hogy azon az éjjelen nem alszom majd.

EZ ESTE UTÁN ELJÖTT A REGGEL

Ébren feküdtem egész éjjel, a tetőzsúpokat bámultam, és a sárkányokon járt az eszem. Még hajnal előtt felkeltem, amint az ajtó alatti résen gyenge, kékes fény kúszott a házba. A többiek még aludtak. Sakewa nagyanya mellett gömbölyödött össze, Sigoskwe pedig a saját szalmazsákján az ajtó mellett. Anyánk halkan hortyogott a függönye mögött. Szemben velem Niquiat üres szalmazsákja, akár egy foghíj.

Niquiat beköltözött Vastergotba, és a konzervgyárban dolgozott.

Apánk sírt, amikor Niquiat elment. Mert Niquiat nem fog elindulni az első bálnavadász útjára. Nem szúrja bele a lándzsáját egy bálnába, és nem nyeri el vele a tetoválását. Apa soha nem költött a pénzből, amit Niquiat hazaküldött. Az első pénzzel teli borítékot, amint kibontotta, a földre hajította és leköpte.

Anyánk vette fel, miután apa elment onnan.

A családunk általában egyedül novemberben jutott pénzhez – vagyis ánglis pénzhez, de más pénz nem is számított –, amikor apánk hazatért a bálnavadászatból, és megkapta a részét a fogásból. Régen évente csak egyszer mentünk be Catchnetbe, hogy sózott disznóhúst vegyünk, cukrot, szövetet meg hasonlókat. De most Niquiat néhány havonta küldött haza pénzt. Anya meg én idén már háromszor bementünk a városba vásárolni. Volt elég teánk, kávénk, lámpaolajunk és kalikónk, hogy a szomszédainknak is jusson belőle, ami máshogy nem lett volna lehetséges.

Így viszont nem volt velünk Niquiat.

Egy vidrabőr zsákba raktam a borókabogyót és a dohányt, tettem mellé egy jókora quahog kagylóhéjat, egy kovakövet és csiholóvasat. Volt egy kis, petróleummal működő kovás gyújtóm is, de az ánglis találmány volt, és nem gondoltam illőnek ahhoz, amire készültem.

Az égbolt rózsaszínből lassan aranyszínbe hajlott, amikor vízre tettem a kenut. Csak a gázlómadarak hangja hallatszott, meg a víz csobbanása a kenu oldalán, más semmi. Az evezőm könnyedén hasított a Masquapaugot a Slipstone-szigettől elválasztó védett szoros vizének apró fodrai közé. A kenu úgy siklott a vízben, akár egy fóka.

Messze, a távoli horizonton szürke füstfelhő böffent elő egy gőzhajóból.

Jó magasra kihúztam a kenut a vízből, és elindultam felfelé a dombon. Lehetetlennek tűnt, hogy a domb emberi kéz műve, hogy valaha is elegen éltek Masquapaugon egy ekkora munkához, de a természet nem úgy formázza az anyagot, mint az emberek. Ez a domb tökéletesen gömbölyű volt, és csigavonalban futó ösvény vezetett a tetejére, akár egy kürtcsiga házának spirálja. A tetején lapos térség és négy quahog- és osztrigahéjakkal kirakott faragott gránitoszlop. Ha az ember keletről dél, nyugat, majd észak irányába végighaladt előttük, az oszlopokon kirajzolódott annak a története, hogyan hajította fel Musquasup, az óriás a tenger mélyéről a felszínre Masquapaugot az első reggelen, mikor a nap tüze fellobbant. Az oszlopok egy nagy, kerek, malomkőre emlékeztető követ fogtak közre, amelyet az évezredek alatt feketére égetett a tűz.

Ahogy felértem a dombtetőre, és körülnéztem, nem láttam a követ. Valami volt rajta, ami eltakarta.

Egy, a hűvös levegőben enyhén gőzölgő, rothadó hínárból épített fészekben egy tojás hevert.

Sirálytojásra hasonlított, halványbarna felszínét sötétebb barna pettyek tarkították. Sima volt, hosszúkás, az egyik végén kissé kicsúcsosodott. Egy pillanatra teljesen elfeledkeztem arról, hogy dohányt és borókát áldozni jöttem ide. Odaléptem mellé, letérdeltem, és a sarkamra ereszkedve szemügyre vettem. Egy sárkánytojás. Nem is tudom, meddig ültem ott, és néztem, mielőtt megérintettem volna, hogy megbizonyosodjak róla, valóság, amit látok.

Meleg volt, és mintha valami megmoccant volna a belsejében. Mintha egy éjjeli lepke szárnyának rebbenését tapintottam volna egy levél másik oldalán. De nemcsak a kezemmel éreztem, hanem az egész testemmel, a lélegzetemmel, a gondolataimmal és a szellememmel.

– Üdv – szólaltam meg, suttogásnál alig hangosabban. – Anequs vagyok. Elviszlek magammal Masquapaugra, ahol a népünk él.

Ezt mondtam, mert ezt kellett mondanom. Nem tudom, honnan tudtam ezt. Csak később jutott eszembe, hogy masquisit nyelven beszéltem, nem ánglisul.

A mélyedésben, amelyben korábban a tojás hevert, meggyújtottam a dohányt és a borókát. Levettem a kalikóblúzom, és hordozót készítettem belőle a tojásnak. Meztelen felsőtesttel ereszkedtem alá a dombról, mint egy öregasszony vagy egy kislány. A hajnali levegő hűvös volt, de nem törődtem vele. Ahogy lépkedtem, elmondtam a tojásnak egy mesét. Az egyetlent, amelyet érdemesnek tartottam elmesélni.

ITT KÖVETKEZIK ANEQUES MESÉJE

A világ első napjaiban, amikor az első emberek éltek, Nampeshiwe anyja az ellenségük volt. A Nagy Édesvíz partján élt, szokása volt elbújni a parti nádban, berángatni az embereket a vízbe, és felfalni őket. Nampeshiwe anyja elrepült az első emberek falvai fölött, leheletének formázatlan medicináját ráeresztette földjeikre és házaikra, és azok porig égtek. Sok bátor hős próbálta meg levadászni és megölni, de ő túl erős volt. Szellemteremtmény volt ő, azelőtt született, hogy a nap tüze fellobbant volna. Gyorsabb volt Sasnál, ravaszabb Pumánál és hatalmasabb Bálnánál. Nem akadt hős, aki legyőzte volna.

Aztán Varjú, aki a napnyugtán túli nyugatról érkezett Masquapaugra, megtanította az első embereket táncolni. Nampeshiwe anyja eljött megnézni, hogyan táncolnak. Azt mondta nekik:

– Gyönyörűen táncoltok. Tanítsatok meg engem is, szeretném tudni, hogyan kell csinálni.

Az emberek pedig így válaszoltak Nampeshiwe anyjának:

– Varjú tanított meg bennünket táncolni, ő, akitől a tüzet és a kukoricát kaptuk. Kérd meg őt, hogy tanítson téged!

Nampeshiwe anyja erre így felelt:

– Varjú nem áll szóba velem, mert abban az időben, mielőtt a nap tüze fellobbant volna, sok háborúság volt közöttünk. Nektek kell megtanítanotok a táncra.

Az emberek azt mondták Nampeshiwe anyjának:

– Sok társunkat megölted és felfaltad. Hamuvá égetted a földjeinket és a házainkat. Nem tanítunk meg táncolni.

Nampeswive anyja ekkor azt mondta nekik:

– Van egy gyermekem. Nem látott még fényt és nem ízlelt levegőt, és nem vétett ellenetek semmit. Őt megtanítjátok táncolni?

Az emberek sokáig tanácskoztak maguk között.

Miután a hold kitelt és újra fogyni kezdett, azt felelték Nampeshiwe anyjának:

– Ha elküldöd közénk a gyermekedet, hogy velünk éljen és megtanulja a szokásainkat, megtanítjuk őt táncolni.

Nampeshiwe anyja elhozta hozzájuk a tojását, és elhelyezte a falu közepén. Aztán így szólt:

– Rátok bízom a gyermekem életét. Ha bármi baja esik, felfallak titeket az utolsó emberig, porrá égetem minden javatokat, a hamut a földbe taposom, szétdúlom ezt a vidéket, és elpusztítok rajta mindent. Masquasup azt is megbánja majd, hogy valaha a felszínre hozta a tengerből.

De az emberek nem ijedtek meg, mert Varjú elmondta nekik, hogy énekeljenek a tojásnak, beszéljenek hozzá és táncoljanak előtte, így a teremtmény, amely végül a tojásból kikelt, nagyon különbözött az anyjától.

– Nampeshiwe a nevem – mondta. Végignézett az első embereken. Észrevett egy fiatal férfit, és megkérdezte:

– Megtanítasz táncolni?

Az így felelt:

– Megtanítalak táncolni, és Nampeshiweisit lesz a nevem… ő, aki Nampeshiwéhez tartozik.

Varjú pedig Nampeshiwe anyjához fordult.

– Lejárt az időd ezen a világon, Nampeshiwe anyja. Velem jössz a napnyugtán túli nyugatra a többi magunkfajtával együtt?

És Nampeshiwe anyja, látván, hogy a gyermeke elégedett, ráállt a dologra, és többé már nem jelentett veszélyt az első emberekre.

A TOJÁS MEGÉRKEZETT MASQUAPAUGRA

Hazaérve Tanaquish sachem fogadott. A ház előtt ült anya és nagyanya társaságában, épp kávét ittak anyám szebbik kerámiacsészéiből. Mihelyst a sachem megpillantott, felkelt ültéből. Anyám követte a példáját, és kezét nagyanyám vállára tette.

A sachem épp csak egy kevéssel volt fiatalabb nagyanyánál. Arcát, nyakát és karját tetoválások borították, amelyeket még bálnavadászként érdemelt ki. Az idős kor nem fonnyasztotta el, mint ahogy az néha előfordult. Nem volt szokatlan a jelenléte nálunk: jó barátja volt nagyanyának, és egyébként is szokása volt ellátogatni a falubeli családokhoz kávézni, beszélgetni és meghallgatni a híreket. De mindannyian tudtuk, hogy most nem csevegni jött. A pillantásom Sakewára ugrott, aki anyánk széke mellett ült a földön. Ő nem nézett rám, csak elhúzta a száját, és az egyik copfját kezdte babrálni.

– Sachem – üdvözöltem a főnököt, amint udvarias távolságba értem.

– Anequs, a családod épp azt mesélte nekem, hogy látomást láttál – mondta ő némileg sürgető felhanggal. – És úgy tűnik, hogy amit hozol, az…

– Egy tojás – mondtam, és leakasztottam a nyakamból a batyut. Az anyag szétnyílt, és láthatóvá vált, mit rejt. A tojás súlya segített, hogy ne remegjen a kezem, de le kellett gyűrnöm a késztetést, hogy magamhoz szorítsam és ne hagyjam, hogy elvegyék tőlem.

Tanaquish sachem óvatosan vette kézbe a tojást, mintha csak egy újszülött lenne. Én a lábamra szegeztem a tekintetemet, kibontottam a blúzom két összecsomózott ujját és újra magamra öltöttem.

– Gyűlést kell összehívnunk – szólalt meg halkan a sachem, le sem véve a szemét a tojásról. – Táncot kell rendeznünk. Sosem hittem volna, hogy valaha látok egy nampeshiwét. Azt hittem, az ő idejük már lejárt.

A tojást, ahogy azt kell, a tanácsházba vittük. Fókabőrből készített fészekbe helyeztük, és a falu minden lakója eljött, hogy lássa. Újra meg újra el kellett mesélnem, hogyan pillantottam meg a sárkányt, és hogy nézett ki. Mikor már kezdtem berekedni, a sachem rummal és mézzel kevert szasszafrászteával kínált, ami helyrehozott. A törzs öregjei megsimították a kezemet, megveregették a vállamat, és áldásnak nevezték, ami történt.

A nap derekára valóságos lakoma kerekedett az ételekből, amiket az emberek hoztak, hogy megosszák a közösséggel. Akadt ott kukoricalepény – sósan, füstölt angolnával, és édesen, szamócával és áfonyával, na’samp – kukoricakása – mézzel, csipkebogyószirup és vörösáfonya-lekvár. Valaki meggyújtotta a tüzet a sütőveremben, így aztán lassanként megsült egy-két pulyka is, és került hozzá succotash, vagyis kukoricával kevert bab, leveles zöldségek, kagyló, osztriga és hal is.

Késő délután megjelent Mishona unokatestvérem és a többi dobtáncos. Kört rajzoltak a földre, a közepében, ahol máskor a tűz égett volna, a sárkánytojással. Kijelölték és megáldották a négy égtájat jelölő pontokat, és meggyújtották az áldozati dohányt. Megkezdődött a tánc.

Sosem voltam valami jó táncos, ellentétben Mishonával, Kiquoit-val vagy éppen anyámmal. A ritmusból nem estem ki, de nem voltam képes úgy eggyé válni a zenével, mint mások.

De ahogy megszólaltak a dobok, valami megmoccant bennem, a tenyeremben, a szemhéjam mögött. A szívem ritmusa zökkent egyet, és hozzáigazodott a dobszó üteméhez. A fókabőr fészekben nyugvó tojásra néztem: szinte úgy tűnt, a napéhoz hasonló, aranyló fényben ragyog. Mintha együtt lüktetne a dobok szívdobogásra emlékeztető hangjával. Az énekesek egyike, egy férfi, mély, zengő hangon kántálni kezdett, majd három nő is becsatlakozott a dallamba. A lábam szinte magától mozdult. Kirúg, ugrik, kirúg, ugrik, pördül, pördül, másik láb, pördül, kirúg, ugrik, kirúg, ugrik, le a sarkat, aztán a lábujjakat, sarok, lábujj, mintha csak repülnék.

Táncoltam, amíg csak fel nem jöttek a csillagok.

Bár senki nem akarta otthagyni a tojást, az emberek mégiscsak kezdtek egyesével-kettesével hazaszállingózni. Kevéssel napfelkelte után én is hazaindultam. Mielőtt elhagytam volna a tanácsházat, odamentem a tojáshoz, és rásimítottam a tenyerem. Tudtam, hogy a többiek figyelnek, de ez mit sem számított. A szavak maguktól buktak elő belőlem, masquisit nyelven, egy, a nagyanyám öreganyjával egyidős dialektusban.

– A te néped ez és a te falud – mondtam. – Ez a te otthonod.

A tojás lüktetett a kezem alatt, mintha csak válaszolna. Megértette.

Eltaláltam az ágyamig, belezuhantam, és fel sem keltem a következő nap reggeléig.

ÉS MASQUAPAUGON KIKELT

A falu élete május végétől kezdve egész júniusban a tanácsház és az ott lapuló sárkánytojás körül forgott. Mindenki igyekezett, hogy a lehető legtöbb időt töltse ott, miközben azért el is végzi, amit feltétlenül szükséges. Az áfonyát és a szamócát muszáj volt leszedni és eltenni, amikor beérett, aztán vetni kellett, halászni, megetetni a csirkéket, meg más efféle feladatokat ellátni, de, hacsak az elvégzendő munka jellege nem kívánt mást, az emberek a tanácsházban vagy akörül tanyáztak. Ott őrölték a kukoricát, javították a ruháikat, ott főztek és ott étkeztek. Esténként odagyűltek a tojás köré, és történeteket meséltek.

Az öregek közül egy tucatnyian, köztük nagyanya és Tanaquish sachem is, el sem mozdultak a tojás mellől. Az ételt odavitték nekik, és elvégezték helyettük, amit kellett. Az öregek masquisitül beszéltek a tojáshoz, és ősi dalokat énekeltek neki. Hekua, én meg a barátaink a Catchnetben vásárolt pennikes regényekből és újságokból olvastunk fel. Sigoskwe és a többi fiú tengeri történeteket mesélt, Sakewa és a barátnői tapsoltak és énekeltek. Mishona anyja és nagynénje, akik Naquipaugról származtak, beszéltek valamennyire vaszkul. Sokat beszélgettek hát akadozva és közben rengeteget nevetve a tojás mellett. A közösség egyetértett abban, hogy mindent be kell mutatnunk neki, aminek köze van a masquapaug néphez.

A falubeli fiatalok többnyire ánglisul beszéltek. Én magam jobban beszéltem ánglisul, mint masquisit nyelven. Nagyanya és anya is használták időnként a masquisitet, így én is megértettem és elboldogultam vele, amikor az ánglisul nem tudó idősebbek valamelyikével kellett szót értenem. Naquipaugról származó apám csak ánglisul tudott. Baráti körben általában ánglisul beszéltünk, mivel mindenki tudta, hogy Hekua nem ért más nyelven, és udvariatlanság lett volna ebből nagy ügyet csinálni.

Egy nap, valamikor július első hetében, a sárkányfióka kikelt a tojásból.

Apránként történt. Az öregek épp énekeltek, és a tojásból egyszer csak vékonyka, sipító hang felelt a dalukra. Másnap reggelre apró lyuk támadt a héjon. Délutánra a faluban mindenki abbahagyta a munkát, és a tojás köré gyűlve figyelték, ahogy a fióka lassanként körben kicsipkéz egy vonalat a tojáson. Hekua anyja, a bába, vajúdó asszonyok bátorítására szánt dalokat kezdett énekelni, és mindenki csatlakozott hozzá – valahogy ez tűnt helyénvalónak. A dobok mély hangon, egyenletes ritmusban dörögtek. A levegő sűrű volt a dohány és a borókaágak illatától, na meg az ősszezsúfolódott emberek lélegzetétől és testének hőjétől.

Én a tojáshoz közel kaptam helyet, legfőképp azért, mert nagyanya ragaszkodott ehhez. Végül is én találtam rá a tojásra, és én hoztam el a faluba, ezért nagyanya azt akarta, hogy közvetítsem, mi történik.

A tojáshéj naplemente tájékán kettérepedt. Csapzott kis teremtmény bukkant elő belőle, karmos lábával elrúgta magától a nagyobbik tojáshéjdarabot. Pár pillanatig még lihegve hevert a hátán, fejét a héj másik felében nyugtatva, aztán hasra gördült, és kiszabadította magát.

Akkora lehetett, mint egy nyest, a színe tompa sárga, a hátán barnával és feketével pettyezve. Ahogy kitárta a szárnyait, hogy lerázza róluk a nyálkát, láttam, hogy azok a testéhez képest sokkal kisebbek, mint az az anyjáé voltak. Nem úgy tűnt, mintha képesek lennének a levegőbe emelni. A feje és a lába túlméretezettnek tűnt. Se agancsnak, se tollaknak nem volt rajta nyoma. Csupasz volt és puha, akár egy madárfióka.

Az apróság tántorgott egy kicsit a lábán, akár egy újszülött szarvasborjú, és körbenézett. Óriási, aranyszínű szeme volt, körülötte fekete mintázat: egy vékony vonal keresztben a szemén, mint a szalonkáknak, amit fekete pettyek követtek, fel egészen a fülkagylók hegyéig. Ásított egy jókorát, megmutatva igen jól fejlett, leginkább a pekariéhoz hasonló fogsorát. Megpördült, végigvizslatta a közönségét, majd a tekintete megállapodott rajtam.

Tudtam. A mellkasomban dob pergett, és mintha valami kibomlott volna bennem. Szinte felismerhetetlen hangon jelentettem be:

– Kasaqua a neve.

A tömegben lassú moraj kelt körülöttünk.

Mindenki a sárkányt nézte, az pedig engem, szóval mindenki végignézte, ahogy a fióka előrébb tántorog, beleveti magát az ölembe, és az államhoz dörgöli a fejét. A teste meleg volt és könnyebb, mint hittem. Annyit nyomhatott, mint egy tyúk. Puha, nedves bőréből romlásnak indult tojásra emlékeztető szag áradt. A kezem, mintha mi sem lenne ennél természetesebb, felemelkedett, hogy megsimogassa a fejét.

– Éhes – hallottam a saját hangomat.

Előkerült egy sült pulyka, az emberek kézről kézre adták előre nekünk a sültes tálat. Ez jó volt, mert különben nem tudom, hogy jutottam volna el az asztalig.

Kasaqua ezek után felfalta a maradék pulykát, a csontokat is beleértve, egy tányér gőzölt feketekagylót héjastul, valamint három cső kukoricát a csutkával és a csuhéval együtt. Egészen elképesztő látvány volt, nemcsak mert ennyi étel bele sem férhetett volna, hanem mert jó részét nem is gondoltam ehetőnek. A mesékben a sárkányok időnként megettek egy-egy fát, esetleg köveket, de hát a mesében olyasmi is megtörténhet, ami a valóságban nem. Egész más volt látni.

Miután jóllakott, Kasaqua visszatotyogott a fészkéhez, és az orrával a prémek közé túrt. Kiválasztott egy, a számára különösen tetszetős fókabőrt, és odahozta hozzám. Bemászott vele az ölembe, majd, akár egy kiscica, tett egy kört maga körül, lefeküdt, és szorosan összegömbölyödött.

Tanaquish sachem zengő és erőteljes hangja nyomta el az összes többit:

– Chagoma és Aponakwe leánya, Anequs kiválasztatott. Ő Kasaquának, a masquisitek nampeshiwéjének nampeshiweisitje.

Kasaqua épp csak hogy a fülét billentette meg a tanácsházban felharsanó diadalordítás hallatán.

NIQUIAT HÍREKET HOZOTT AZ ÁNGLISOKTÓL

A falu idegenné vált a számomra. Az emberek nem nagyon tudták, hogyan is kéne viselkedniük most velem. Eddig csak Anequs voltam, valakinek a lánya, nővére vagy unokatestvére, most pedig nampeshiweisit lettem. Mintha hirtelen látomásokat kezdtem volna látni, vagy rájöttem volna, hogy mupauanakausonat vagyok, vagy ilyesmi. Egy csapásra másvalakivé váltam a számukra.

A sárkánylehelet formázatlan medicinája megváltoztat.

Ez a mondat újra meg újra felbukkant a sárkányokról szóló mesékben.

Különös volt, mennyire a saját részemnek éreztem Kasaquát. Éreztem, amit ő is, a kíváncsiságát, az ijedtségét, a félelmét. Tudtam, mikor éhes vagy fáradt, mi az, ami tetszik neki, és mi az, ami nem. Épp olyan magától értetődően tudatosultak bennem az érzései, mint ahogy a nevét is egyszerűen csak tudtam.

Gyakran éreztem szükségét, hogy félrevonuljak a gondolataimmal és az érzéseimmel, és csak úgy együtt legyünk Kasaquával. Nem igényelt sok gondoskodást: ha valaki evett, rögtön odament kuncsorogni, de enélkül is tökéletesen el tudta magát látni táplálékkal. Kis halakat fogdosott, egereket, de lefejtette a sziklákról a tengeri csillagokat és feketekagylókat is. Tücsköket és szitakötőket kergetett, falta a tobozokat, a pitypangot és amit csak a fogára valónak talált. Kétségem sem volt róla, hogy nélkülem is remekül elboldogult volna, ami csak még értékesebbé tette a tényt, hogy kiválasztott magának. Nem azért ragaszkodott hozzám, mert szüksége volt rám, hanem mert így akarta.

Bejártam vele a falut – a nyomomban battyogott, vagy felült a vállamra –, bemutattam őt az embereknek, és megmutogattam neki mindent, ami Masquapaughoz köthető. Kenuba ültünk, és áteveztem vele Slipstone-szigetre, a szentélydombhoz. Megmutattam neki a romokat Beachy Hillen, elvittem a Nagy Édesvízhez, és a szigetre, ahol állítólag réges-régen Nampeshiwe anyja élt. Elmentünk oda, ahol a Nagy Édesvíz túlfolyó vize átbukik a sziklákon, bele a mocsárba.

Amikor a mocsárból hazaértünk, otthon találtuk Niquiatot.

Nem üzent, hogy jön, így meglepődtem és örültem, hogy ott találtam a tűz mellett: olyan kényelmesen és természetesen ült a többiek között, mintha el sem ment volna soha.

Megnőtt. Ahogy felkelt ültéből, megállapítottam, hogy egész biztosan magasabb, mint amikor elment. Kordbársony nadrágot viselt, vászoninget és sapkát. A haját levágatta. Ahogy hozzám lépett, és megölelt, összeszorult a torkom. Érződött rajta a catchneti férfiakra is jellemző konzervgyári szag, a halolajé, amitől akkor sem lehet megszabadulni, ha az ember egy tucatszor megfürdik.

– Megnőttél, mókus – üdvözölt kedvesen. Egy pillanatra a fejem búbjára hajtotta az állát, aztán eleresztett. Megragadta a két vállamat és könnyes szemmel végigmért. – Húgom, a sárkánylovas.

– Húgod, a nampeshiweisit – javítottam ki gyengéden.

Lepillantott a lábam mellé, ahol Kasaqua ült összecsukott szárnyakkal, a farkát maga köré tekerve, azzal a kimérten ítélkező tekintettel, amit azelőtt még csak macskákon láttam.

– Be kell iratkoznod valamelyik sárkányakadémiára – mondta Niquiat. – Hoztam neked jelentkezési lapot.

Miközben anyánk és én ebédet készítettünk, a bátyám belekezdett a magyarázatba.

– Már amikor az első táviratot küldtétek a tojásról, elkezdtem érdeklődni a jelentkezésről, persze anélkül, hogy elárultam volna, kiről van szó – mondta két harapás kukoricalepény között. – Amikor megjött a második távirat, hogy a sárkány Anequst választotta, az első vonattal indultam Catchnetbe. Az éjszakát egy fogadóban töltöttem, csak hogy elérjem a kedd reggeli kompot.

– Nem értem, egyáltalán minek beszélünk arról, hogy Anequs elmegy bárhova is – jelentette ki nagyanya, majd összeszorította a száját. – Még csak tizenöt éves, a sárkány pedig épp csak kikelt a tojásból. Még ha sort is kell erre keríteni, és nem látom be, hogy miért kéne, de ha mégis, az csak ráér később is. Mégis mit tudnak tanítani neki holmi ánglis iskolában? Hiszen azok még táncolni sem tudnak.

– Azt hiszem, nem magyaráztam el elég világosan – sütötte le a szemét tisztelettudóan Niquiat. – Létezik egy sárkányokkal foglalkozó minisztérium. Az ánglisoknál mindennek van egy minisztériuma. Minden sárkányt lajstromba kell vetetni, a sárkánylovasoknak pedig le kell vizsgázniuk, mert a sárkányok veszélyesek. Ha nem iratkozol be az akadémiára, a törvénnyel fog meggyűlni a bajunk.

– Nincs joguk bárkit is elvinni a szigetről. Aláírtunk velük egy egyezményt – mondta nagyanya, és behunyta a szemét.

– Na és itt ki tanítaná őt, nagyanya? – tette fel a kérdést Niquiat. – Te emlékszel valamelyikre a régi sárkánytáncok közül? Vagy bárki más? Odaát a szárazföldön élnek más sárkányok, márpedig egy sárkány a fajtársaitól tanulja meg, amit tudnia kell.

– Ha apátok itt lenne… – kezdte anyánk, de Niquiat odafordult hozzá, és felcsattant:

– Hát, nincs itt, nem igaz? Valahol a tenger kellős közepén hajózik épp, és még hetekig oda lesz, szóval akár a holdon is lehetne. Úgyse tudjuk kikérni a véleményét. Úgyhogy nem értem, miért kéne számításba vennünk az ő érzéseit.

Sűrű, keserű csend támadt a szavai nyomában. Tehetetlenül pillantottam anyámra, de ő gondosan kerülte a tekintetemet, és minden figyelmét a serpenyőben sercegő lepények forgatására fordította – vagy legalábbis úgy tett. Ezt igazságtalannak éreztem. Mondania kellett volna valamit.

– És az én érzéseim? – kérdeztem halkan a nagy csend közepette. Kasaqua szorosan összegömbölyödve feküdt az ölemben, és megeresztett egy hangot, ami félig nyüszítés volt, félig morgás. Megsimogattam, és reméltem, megnyugszik tőle. Hogy én megnyugszom.

Niquiat sóhajtott. Amikor újra megszólalt, halk volt a hangja.

– Minden, amit a sárkányokról összeolvastam azóta, hogy megkaptam a táviratotokat, azt állítja, a legfontosabb, hogy amint a tojásból kikelnek, el kell kezdeniük a witskraft tanulását. Elolvastam mindent, amit fel tudtam hajtani – könyveket, magazin- és újságcikkeket. El is hoztam párat, ha el akarjátok olvasni őket. Minden egyes ánglis és vaszk, akivel beszéltem, azt mondta, hogy a sárkányok és a lovasaik a sárkányakadémiákon tanulnak. Ahhoz, hogy képes legyél rendesen formát adni a sárkányok leheletének, mindenféle tudomány kell, al-dzsabra, szögfejtés meg skiltakraft.

– Nem vagyunk sem ánglisok, sem vaszkok, és semmi közünk hozzá, ők hogyan intézik a dolgokat – mondta nagyanya halkan, de határozottan. – Nekik semmi közük Masquapaug egy nampeshiwéjéhez. Mi megmaradunk a magunk szokásainál, ők pedig az övéiknél. Ők ezt elfogadták, aláírták az egyezményt. Megfizetjük az adót, betartjuk a törvényeiket, ők pedig békén hagynak bennünket. Ebben egyeztünk meg a háború után.

– A Naquipaugon élők is ezt mondták, aztán nézd meg, hogy végezték – csapott az asztalra a bátyám. Megmerevedtem: megdöbbentett, hogy Niquiat képest volt ilyet mondani nagyanya előtt. Kasaqua sietve kikászálódott az ölemből, és felmászott az asztalra. Anyánk lélegzete elakadt, a kezéből kiesett valami; nagyot koppant a tűzhely kövén, a helyiséget pedig elöntötte az égő kukoricaszemek szaga. Sakewa alig hallhatóan nyikkant egyet, de azonnal el is hallgatott.

A beálló csendben nagyanya szólalt meg:

– Hát ez történik, amikor a fiatalok elmennek az ánglisok közé? Visszajönnek, és úgy vélik, így kell beszélni a náluk idősebbekkel?

– Sajnálom, nagyanya… – szólalt meg Niquiat egy hosszú pillanatnyi, fájdalommal teli szünetet követően. – Nem úgy értettem… sajnálom.

Megint csend lett, csak anyánk mozdulatait lehetett hallani, ahogy feltakarítja a kiömlött kukoricát.

– Annyit magam is tudok, hogy nem akarjuk, hogy az ánglisok idejöjjenek – törtem meg végül a kényszeredett csendet. – Lehet, hogy jobb, ha mi keressük fel őket, a magunk feltételei szerint. Szerintem Niquiatnak annyiban igaza van, hogy jó lenne… nekem és Kasaquának is…. olyan emberekkel beszélni, akik többet tudnak a sárkányokról.

– Van egy iskola rögtön itt Varmardenben, alig tizenkét mérföldnyire Vastergottól délkeletre, és ösztöndíjat is adnak. Tavaly felvettek egy naquisit diákot, tele volt vele az összes újság. Ha őt felvették, nem hiszem, hogy ne vennék fel Anequst és a sárkányát is. Ezzel egy csapásra megoldódna a sárkány bejelentése a minisztériumnak, és elkerülnénk, hogy a nyakunkra jöjjön egy szekérderéknyi ánglis, és vádaskodni kezdjen, hogy titokban egy sárkányt rejtegetünk Masquapaugon.

– Ha az ánglisok megtudják, hogy van nálunk egy sárkány, azonnal megpróbálják majd elvenni tőlünk – mondta anyánk. – Ők így intézik a dolgokat. Ha apátok itt lenne, ugyanezt mondaná… ő érintkezik közülünk a legtöbbet velük.

Niquiat szeme megvillant, de nem szólt semmit. Mióta lehet ilyen dühös? Az volt már, mielőtt elment az ánglisok közé? Épp azért ment volna el? Meg akartam kérdezni tőle… de nem ott, mindenki előtt.

– Senki nem veszi el tőlem Kasaquát – mondtam. – Olvastam regényeket meg cikkeket. Az ánglisok tisztában vannak vele, hogy ha egy sárkány már kiválasztott valakit, azt nem lehet visszacsinálni.

– Dönthetnek úgy, hogy megölik – felelte komoran a bátyám. – Azokat a sárkányokat, akik nem választanak embert maguknak, vagy nem a megfelelő embert választják, megölik. Azt mondják rájuk, hogy elvadultak, és éppúgy elpusztítják őket, mint ha vadállatok lennének. Az iskolaév szeptembertől májusig tart, decemberben pedig van egy hosszú szünet, mert az ánglisoknak és a vaszkoknak más-más időpontra esik a téli ünnepe. Szóval nem örökre menne el. Ennél még apa is több időt tölt távol tőlünk.

– Apád nem az ánglisok közé jár, hogy eltanulja tőlük a rosszat – mondta nagyanya.

– A bálnavadászok közt sok az ánglis – mondott ellent Sigoskwe. – Találkoztam velük, amikor apa elvitt engem megnézni a hajóját!

– Az más. A mi népünk már jóval azelőtt bálnára vadászott, hogy a fehérek megjelentek volna ezeken a partokon – mondta mereven nagyanya, hályogos pillantása ide-oda járt. – Az egészen más.

Az egészben azt volt a legnehezebb elviselni, hogy nagyanyát, aki mindig olyan kiegyensúlyozott volt, ennyire felkavartnak lássam. Kicsinek és határozatlannak éreztem magam ettől, összeszorult a torkom és a gyomrom is. Kasaqua nyikkant egyet, de nem tudtam eldönteni, az elégedetlenségének vagy az aggodalmának ad-e hangot ezzel. Megsimogattam, de egyikünket sem sikerült megnyugtatnom vele.

– Nem rejtőzködhetünk örökké az ánglisok elől, nagyanya – mondta a bátyám. – Ha Anequs elvégzi az iskolájukat, kitanulja az ánglis medicinát és összebarátkozik az ánglis sárkánylovasokkal, azzal Masquapaug csak nyer. Talán most végre megnyerünk magunknak néhányat közülük.

– Legalább a jelentkezési lapot kitöltöm. – Igyekeztem határozott hangot megütni. – Az még nem kötelez semmire. Csak… hogy ne vesszen el a lehetőség. Attól még tovább tárgyalhatunk róla. Szerintem másokat is meg kéne kérdeznünk… mármint, Tanaquish sachemet és az öregeket. De a lapot kitöltöm. Szerintem ez a helyes döntés.

– Így vész majd el Masquapaug – mondta nagyanya. – Nem pusztítják el, mint Naquipaugot, nem nyomják el, mint a naregannisit és az akashneisit népet, de lassanként kivéreztetik, elcsalják a fiataljaikat. Évről évre egyre többet közületek. A tulajdon unokáimat. Nem lett volna szabad megérnem ezt a fájdalmat.

– Ha el is megyek, nem maradok ott örökre – feleltem, és éreztem, hogy ég az arcom. – Masquapaug az otthonom, és mindig itt akarok majd élni. De lehet, hogy egy időre muszáj lesz elmennem. Kasaqua kiválasztott, hogy a nampeshiweisitje legyek, szóval meg kell tanulnom, hogyan legyek az. Ha ez az egyik mesénk lenne, fognám három barátomat, elmennék velük a napnyugta peremére, hogy magától Nampeshiwétől kérjek tanácsot. De ez nem egy mese.

– Azt az ánglisok nem taníthatják meg neked, hogyan legyél nampeshiweisit – mondta nagyanya.

– De mi van, ha mégis? Nem kéne legalább ennyit kiderítenem? – kérdeztem.

– Azt fogod tenni, amit te helyesnek gondolsz – sóhajtott nagyanya. – A fiatalok végül mindig azt teszik. Így tett a bátyád is.

Niquiatra néztem. A tekintetét a földre szegezve ült, és fényesen csillogott a szeme. Egy szó nélkül felkelt, és otthagyott bennünket. Egy pillanatig járattam a tekintetemet anya és nagyanya között, majd én is felálltam és utána eredtem.

Némán ballagtunk, amíg le nem értünk a tengerpartra. Kasaqua mellettem lépdelt, és mert érezte, hogy zaklatott vagyok, egyre nőtt az aggodalma, hogy hová megyünk és miért. Niquiat végigvezetett bennünket az ösvényen a dűnék között, és amikor leértünk a partra, megállt. A láthatáron ott derengett a Slipstone-sziget. Egy darabig csak jóleső csendben álltunk és néztük.

– Miért menekültél el innen? – kérdeztem hosszú hallgatás után. Niquiat hangosan felsóhajtott, és anélkül válaszolt, hogy rám nézett volna.

– Nem menekültem el. Azért mentem el, mert… mert nem akartam azt az életet, ami itt várt hogy halász legyek, földműves, fazekas vagy kovács. Apa kezdettől fogva bálnavadásznak szánt, de én soha nem vágytam rá. Azt hiszem, jobban megértesz majd, miután jártál a városban. Masquapaug ma éppen olyan, mint amilyen száz, kétszáz, ezer esztendeje volt. Tudom, hogy láttál már mechanikus lovat, amikor apa családját látogattuk meg Naquipaugon, de nálunk még az sincs. A távíró az egyetlen tatkraft-eszköz a szigeten, és azt sem mi akartuk. Én masinakrafttal szeretnék foglalkozni, motorokat, gépeket és automatákat építeni. Át akarom vezetni a népünket a modern világba. Itt senki nem tud erre megtanítani, mint ahogy téged sem arra, hogyan kell bánni a sárkányokkal. A te esetedben a sárkányok már olyan régen elhagytak minket, hogy senki nem emlékszik, hogyan folytak a dolgok akkor régen. Az én esetemben… a népünk soha nem is foglalkozott masinakrafftal.

– Az öregek erre azt mondanák, megvan ennek az oka.

– Az öregek a nagy pusztulás utáni rettenetes időszakban voltak gyerekek, és nem is sejtik, hogy másmilyen élet is létezik ezen kívül. Az őseink építették a szentélyt a Slipstone-szigeten – ma képes lenne a népünk ilyesmire? Egykor hatalmasabbak voltunk.

Kasaquára néztem, aki a vízfodrok habszegélyét kergette lent a parton, és élvezettel menekült az érkező hullámok elől. Egy nampeshiwe, a régmúlt idők nagy hatalmú teremtménye. A társam, aki, ha a sárkányokról szóló ősi történetek igazak, teljesen megváltoztatja majd azt, ahogyan Masquapaugon élünk. A társa vagyok, és fogalmam sincs, hogyan kell megformázni a leheletét.

Aztán már nem sok szó esett közöttünk. Niquiat, Kasaqua és én ott maradtunk a parton, amíg csak meg nem érkezett Sakewa, hogy szóljon, elkészült a vacsora.

KASAQUA SZABADJÁRA ERESZTETTE LEHELETÉNEK FORMÁZATLAN MEDICINÁJÁT

A komp csak a keddi és pénteki napokon kötött ki a szigetünkön, így Niquiatnak legalább péntek reggelig maradnia kellett. Szerdán mindhárom testvérem elkísért a Kasaquával közös csavargásunkra. Egy homokos partrészen kötöttünk ki, Beachy Hilltől nyugatra. Sakewa és Sigoskwe, akik hasonlóan közel álltak egymáshoz, mint én és Niquiat, előreszaladtak. Kasaqua, akit szintén fűtött az ifjonti energia, boldogan követte őket. Imádott futni, felfedezni dolgokat és felmászni rájuk. Niquiat és én semmiségekről beszélgetve, úgy egy tucat lépésnyire lemaradva követtük őket.

Kasaqua be-bedugdosta a fejét part szegélyén álló sziklák réseibe. Egyszer csak heves érzelemhullám öntött el: valami felsértette a pofáját. Megriadt, és fájdalmas, tiltakozó süvöltést hallatott. Épp időben fordultam felé, hogy lássam, ahogy kihátrál egy sziklarésből, és az alsó ajkára csippenve ott lóg egy nagy rák. Mikor ráébredt, hogy hiába hátrál, Kasaqua… megnyitott magában valamit. Én is éreztem: elszorult a torkom, és mintha egy hullám tolult volna fel a mellkasomban. Vakító fény villant fel, a sárkányból bömbölő hang tört elő, mélyebb és erőteljesebb, mint amit egy ilyen apró lénytől várna az ember – akár a mennydörgés. Erős széllökés indult el az irányából. A levegőnek különösen átható íze volt, mint a nagy viharok után szokott lenni: friss, tiszta, valahogy kissé édeskés. Ahogy kitisztult a látásom, és a fülemben alábbhagyott a csengés, meghallottam Sakewa sikolyát.

Kasaqua előtt a parti homok mintegy tizenöt-húsz méter hosszan, legyező alakban simára és feketére égett. Sakewa a legyező legkülső pereménél állt, épp hogy a megfeketedett részen túl. Egyik karját felemelte, hogy védje az arcát, és most, hogy a fényvillanás elült, leengedte. Sigoskwe már rohant is felé, a nyomában Niquiattal.

Kasaqua lihegett, döbbent volt és félt. Örült, hogy a rák eltűnt, de nem értette, ő maga mit is csinált. Mindeddig nem is tudta, hogy egyáltalán képes ilyesmire. Épp olyan élesen érzékeltem a zavarát, mintha csak a sajátom lett volna. Ránéztem, aztán Sakewára, majd vissza rá. Végül odalépdeltem hozzá és felvettem, hogy megnyugtassam. Ahogy a karomban a sárkánnyal a testvéreimhez fordultam, Sakewa fojtott nyikkantással húzódott odébb, Niquiat mögé.

A húgom karja, homloka, mellkasa, a lábszára elülső része és a lábfeje piros volt és forró tapintású, mintha leégett volna a napon. Nem hólyagzott fel, de mégis… ijesztő, hogy mennyire közel volt a Kasaqua okozta robbanáshoz. Sakewa sírt, és azt mondta, haza akar menni.

Niquiat a karjába vette, és levitte a vízhez, hogy lehűtse vele a sebeit.

Én, Kasaquával az egyik karomon, szemügyre vettem a megfeketedett részt a homokban. A felszínét korommal fedett üvegréteg borította, amely vékony volt és törékeny, akár a jég, de amikor megérintettem, melegnek bizonyult. Olyan volt az alakja, mintha valaki vizet loccsantott volna ki: ott, ahol Kasaqua eredetileg állt, egybefüggött, távolabb pedig cseppekre szakadt. A szikla korábbi helyén fenyőkátrányra emlékeztető, sötét folyadék tócsája látszott, amely még most is elég forró volt ahhoz, hogy gyöngyözzön a felszíne. Hullám csapott ki a partra, és ahogy a tócsához ért, gőz csapott fel sziszegve.

– Miért égetett meg engem, Anequs? – kérdezte sírástól csukladozva Sakewa. – Nem is csináltam semmit, és a sárkányok állítólag barátai az embereknek, és én csak ott álltam a sziklánál…

– Megcsípte egy rák – feleltem. – Szerintem nem vette észre, hogy ott állsz a közelben. Azt hiszem, igazából nem is volt vele tisztában, mi fog történni, ha kiereszti a leheletét. Még csak kölyök, nem akart bántani.

– Sigoskwe, menj, és hívd ide anyát – mondta Niquiat. – És Tanaquish sachemet is.

Öcsénk bólintott és elnyargalt a falu irányába.

Az ölemben Kasaquával leültem a homokba, kicsit távolabb a testvéreimtől, mert Sakewa nem akart a sárkány közelében lenni. Simogattam és próbáltam megnyugtatni, hiszen igazából az egész nem az ő hibája volt – de így vagy úgy, a kishúgom megsérült és félt, és ezt nem lehetett meg nem történtté tenni. Kasaqua halkan nyüszített, és a vállamba fúrta a fejét. Tudta, hogy valami nincs rendben, és azt akarta, hogy biztosítsam róla, hogy mégis.

De nem volt minden rendben. Épp csak egy pillanatra engedte szabadjára a leheletét, és az mégis képes volt üveggé olvasztani a homokot és a követ. És ha ez a faluban történik? A tanácsházban, amikor tele van emberekkel?

Mi lett volna, ha Sakewa csak néhány centivel közelebb áll hozzá?

Akkor megérkeztek a többiek – anyánk, Mishona, az ő anyja, a sachem. A Kasaqua keltette mennydörgő hangot még a faluban is hallani lehetett.

Egy órán belül gyűlést hívtak össze a tanácsházba, hogy megvitassuk a teendőket. Anya otthon maradt, hogy gyógykenőccsel kenegesse Sakewa égési sebeit. Én Tanaquish sachem mellett ültem, Kasaqua az ölemben. A sachem másik oldalára nagyanya telepedett, mellettünk két oldalról a falu öregjei. Úgy éreztem, semmi keresnivalóm nincs közöttük. Ott szemben lenne a helyem, Niquiat és Sigoskwe mellett. A többiek között. Azelőtt nem tartoztam azok közé, akik a főhelyen ülnek az összejöveteleken.

– Azt hiszem, mindannyian egyetértünk abban, hogy nem helyes, ha Anequs elhagyja az otthonát – mondta komoran Tanaquish sachem. Megvárta, míg elül az általános zsivaj, és csak azután folytatta. – De tegyük fel magunknak a kérdést: van közöttünk olyan, aki ért a sárkányokhoz? Aki emlékszik a táncokra, amiket Nampeshiwe az első emberektől tanult? Most már láttuk, mire képes a formázatlan sárkánylehelet.

– Meg tudjuk ezt oldani magunk között is – jelentette ki nagyanya, és olyan volt a hangja, mint az olvasztott ólom. – Az ánglisoknak is megvannak a maguk szokásai, és nekünk is. A mieinkbe nem szólhatnak bele… aláírták az egyezményt.

– Valóban aláírtak velünk egy egyezményt – tette nagyanya vállára a kezét a sachem. – És ha becsületes népek lennének, ez érne is valamit. Volt egy egyezményük a naquisit néppel is, de aztán szenet találtak Naquipaugon.

– Egy nampeshiwéért érdemes szembeszállni velük! – Mishona anyja higgadtan beszélt, a hangja azonban, akár a búvármadáré, messzire elhallatszott.

– Itt van közöttünk egy fiatal, aki az elmúlt másfél évet az ánglisok között töltötte a városukban, Vastergotban, és megismerkedett a szokásaikkal – intett a sachem a bátyám felé. – Niquiat, Chagoma és Aponakwe fia, felszólalsz előttünk?

Niquiat lassan, a tekintetét tisztelettudóan a földre szegezve felállt.

– Miután a tojás előkerült a Slipstone-szigetről, a családom táviratozott róla nekem, én pedig nekiláttam, hogy amit csak lehet, elolvassak a sárkányokról és arról, hogyan élnek velük együtt az ánglisok. Az ő törvényeik szerint minden sárkányt lajstromba kell vetetni a Sárkányügyi Minisztériumban. Az emberi társaiknak kötelező különleges iskolát végezniük, ahol szögfejtést, vegyítéstant és skiltakraftot tanulnak. Ha valaki nem sajátítja el kielégítően a skiltakraftot – ezt külön vizsga dönti el –, a sárkányát kivégzik. Ha ezt képesek megtenni azokkal, akik közülük valók, akkor nem hiszem, hogy velünk ne tennék. Nem fog tetszeni nekik, hogy van egy sárkányunk.

Ekkor mindenki egyszerre kezdett el beszélni. Tanaquish sachem pár perc elteltével a földre sújtott a botjával. A bot végére kötözött szarvaspaták megzörrentek, mire mindenki elhallgatott és várakozóan ránézett. Kasaqua, érezvén a gyűlés komor és nyugtalan hangulatát, fickándozni kezdett az ölemben: a fejével egyre a kezemhez dörgölőzött, hogy simogassam a nyakát és szárnyát. A homlokától a nyakán át egészen a lapockájáig húzódó bőrredőkből két sorban tokos tollak kezdtek el serkenni. Szúrós volt a tapintásuk, és Kasaqua szerette, ha vakargatják őket.

– Ha az ánglisok el akarják venni tőlünk az első nampeshiwét, amely kétszáz év után a szigetünkön kelt ki, akkor harcolniuk kell érte – jelentette ki dühödt elszántsággal Ashaquiat. – Ha azt hiszik, csak úgy hagyjuk, hogy lemészároljanak egy nampeshiwét…

– Ha az ánglisok úgy akarnák, idejönnének egy századra való katonával sárkányháton, és porig égetnék Masquapaugot és mindenkit, akit itt találnak. Ostobaság lenne harcra provokálni őket– nézett nyugodtan Ashaquiatra a bátyám. – Nézd meg, mit műveltek Naquipaugon, és ott csak egy szénbánya volt a tét. Mire lennének képesek egy sárkány miatt? Az ígéret miatt, amit egy masquisit nampeshiwe jelent a népünknek?

Ashaquiat már szóra nyitotta a száját, hogy válaszoljon, anyja azonban megelőzte, és halkan, úgy, hogy mi nem is értettük, mondott neki valamit. Ashaquiat erre becsukta a száját, és csak bosszúsan felsóhajtott.

– Könnyen elkerülhetjük a harcot, legalábbis egyelőre – folytatta Niquiat. – Varmardenben van egy akadémia, és tavaly felvettek oda egy naquisit diákot… nem tudom, kinek a leszármazottja. Azt hallottam, volt valami zűrzavar a sárkányával való kapcsolata körül, tárgyalás is volt az ügyben, meg minden, de aztán ez elült, amikor felvették az iskolába. Elhoztam magammal a papírokat, amik a beiratkozáshoz kellenek. Ha Anequs és sárkánya jelentkeznek elbírálására, senki nem vádolhat minket azzal, hogy bármit is titkolni próbálunk.

A sachem hozzám fordult, a tekintetében mérlegelés látszott. Lepillantott Kasaqára, majd rám emelte a szemét.

– Te mit gondolsz minderről, Anequs? – kérdezte.

Az üvegesre égett foltra gondoltam a homokban, a megolvadt kövekre és Sakewa sebeire.

– Azt gondolom, találnom kell valakit, aki megtanít rá, hogyan formázzam meg Kasaqua leheletét, mert ha nem teszem, veszélyt jelent majd mindenkire ezen a szigeten – mondtam. – Az ánglis akadémián megtalálhatom ezt a valakit. Tartozom azzal Kasaquának, az anyjának és a szellemeknek, akik elküldték közénk, hogy a lehető legjobb nampeshiweisitté válok, és ehhez többet kell tudnom a sárkányokról. Azt hiszem, muszáj mennem.

– Bölcsnek ítélem a szavaidat – mondta a sachem, és botja végével a földre csapott. A mozdulatot csend követte. A sachem körbenézett, kíván-e valaki még szólni.

Senki nem kívánt.

Niquiat péntek reggel visszament Vastergotba, és magával vitte a kitöltött jelentkezési lapomat.

IDEGENEK JÖTTEK, AHOGY AZ SZOKÁSOS

A rákövetkező hétfőn Sakewa, anyánk és én a ház előtt ültünk és gyékényszőnyeget szőttünk. Kasaqua a napon szundikált, mint egy lusta macska.

Abból vettem észre, hogy valami készül, hogy hirtelen felriadt álmából. Felkapta a fejét, és a mellkasomban megpendült az izgalma. Talpra ugrott, majd felágaskodott a hátsó lábára, és a farka segítségével egyensúlyozva, kitárt szárnnyal és előremeredő füllel szimatolta a levegőt. Éles rikoltást hallatott, amibe belesajdult a fülem.

A távolból mély, borzongató kiáltás érkezett válaszul. Egy sárkányé.

Kasaqua nyargalni kezdett az ösvényen a tanácsház felé, a válla fölött hátralesve rám. Hirtelen támadt igyekezetének hatására én is felpattantam, és utána indultam. Anya és Sakewa követtek.

A sachem és még néhányan a tanácsház előtt álltak, és az eget bámulták. Épp időben érkeztünk, hogy lássuk leszállni az ánglis sárkányt.

Határozottan termetesebb volt, mint Kasaqua anyja, zömökebb és mellkasban erősebb. Ha az a sárkány vidrára emlékeztetett, ez inkább medvére. A bőre zöld volt és bronzszínű, a fejét agancs helyett hátrafelé hajló szarv koronázta. Hozzá hasonlóakat vetettek be 1825-ben Naquipaug lakói ellen: a leheletük egész falvakat rombolt a földig. Az ilyenek képesek voltak köddé és hamuvá változtatni mindent és mindenkit, aki az útjukba állt.

Erre lesz majd képes Kasaqua is.

A sárkány bőrszíjakból álló, bonyolult hámot viselt, és ahogy a szárnyait összecsukva kiegyenesedett, láttam, hogy a hám valamiféle nyerget rögzít, amelyből éppen akkor kászálódott le egy ánglis nő.

Úgy gondoltam, idős lehet, mert ősz volt a haja, az arca pedig ráncos, de az ánglis emberek korát sosem voltam képes jól megbecsülni. A bőre rózsaszín volt, akár a főtt szalonna, a haját a tarkóján szoros kontyba fogva viselte. Szürke nadrágot viselt, és magas gallérú, az egyik oldalán végig rézgombokkal záródó, kék kabátot, amelynek a vállán arany paszomány díszlett. Minden ízében ropogósra keményített és ragyogóra fényesített benyomást keltett. A derekán rézcsatos, fekete bőröv feszült.

Két pisztollyal.

Masquapaugon nem tarthattunk pisztolyt, ez része volt az ánglisokkal kötött egyezménynek. Puskát igen, hogy vadászni tudjunk, de pisztolyt nem. Ahogy megpillantottam őket, éreztem, hogy a tarkómon felborzolódnak a hajszálak.

– Melyikük Anakisz? – szólalt meg a nő. A hangja szabatos volt és határozott, az akcentusát nem tudtam hová tenni. Egy kezet éreztem a vállamon – majd a másikon is. Anyám és a sachem kölcsönözte ezzel a gesztussal nekem az erőt és határozottságot, amire szükségem volt.

– Úgy ejtjük, „Anekvusz”, asszonyom – feleltem, amint megtaláltam a hangomat.

A nő legyintett, mintha egy legyet hessegetne el, és odamasírozott hozzám. Megállt, és összekulcsolta a kezét a háta mögött.

– Maga az, aki jelentkezést nyújtott be a varmardeni Kuiper Természettudományi és Skiltakaft Akadémiára?

– Igen, asszonyom.

– A nevem Karina Kuiper. Azért jöttem, hogy megnézzem magamnak a sárkányát.

A pillantásom a nő mögé vándorolt, Kasaquára, aki időközben már odarohant a másik sárkányhoz, és körülötte fickándozva, fel-felugorva szimatolta annak bokáját, a szárnyának végét és a farkát. A másik továbbra is feszesen állt egy helyben, és csak a szemével követte Kasaquát.

– Még sosem láttam nekki sárkányt, de úgy tudom, az északi és nyugati határvidékeken még mindig nagy számban előfordulnak. Mire számít, mekkora lesz a végleges mérete? Láthatnám esetleg a hímet és a nőstényt, akik nemzették? – mérte végig vizsgálódva Kasaquát Karina Kuiper.

– Nem, asszonyom – feleltem. Nyeltem egy nagyot, és igyekeztem határozott hangot megütni. – Az anyját láttam csak, őt is csak pár percig. Öt vagy hat méter hosszú lehetett, szárnycsúcstól szárnycsúcsig pedig legalább kilenc. Az apjáról egyáltalán nem tudok semmit.

– Kár, de hát a vadonban születettek esetében, azt hiszem, nem várhatunk mást. Akkor valószínűleg egy jó közepes méretre számíthatunk tőle.

– Megkérdezhetem, asszonyom, hogy az ön sárkánya milyen fajta?

– Gerhardt egy kesseldrache. Tökéletes felmenőkkel rendelkezik.

A hangsúlyán érződött, hogy Kasaquáról viszont nem feltételez ilyen leszármazást.

– Rendelkezik bármiféle jártassággal a skiltakraft terén? – fordult vissza hozzám Frau Kuiper.

– Nem, asszonyom – feleltem. Azt nem tettem hozzá, hogy magáról a skiltakraft mibenlétéről is csak homályos elképzeléseim vannak, és azokat is a pennikes regényekből vettem. Tudtam, hogy mindenféle alakzatokat kell rajzolni, és hogy néha különös és ritka hozzávalókra van hozzá szükség. A regényekben különféle hatásokat értek el a segítségével megformázott sárkánylehelettel, mindig azt, amire a cselekmény szerint szükség volt.

– Nem is számítottam rá. Nos, sok mindent kell majd bepótolnia. Remélem, képes lesz rá. Tud olvasni?

– Mit képzelnek maguk rólunk? – erősödött fel egy pillanatra anyám kezének szorítása a vállamon. – A lányom tud olvasni, és nagy valószínűséggel több nyelven beszél, mint maga. Ha nem tudna ánglisul olvasni, mégis hogyan töltötte volna ki a maguk jelentkezési lapját?

– Az ifjú Mr. Knecht egyáltalán nem tudott olvasni, amikor hozzánk került. – Karina Kuipert egyáltalán nem rázta meg anyám dühe. – Csüggesztően gyakori ez a társadalom alsóbb rétegeiben, származástól függetlenül. Igazán örvendetes, hogy itt nem ez a helyzet.

A kabátjából előhúzott egy levelet, és átnyújtotta nekem.

– A félév hivatalosan szeptember ötödikén, hétfőn kezdődik, az órák pedig az azután következő napon. Maga szeptember másodikán, pénteken jelentkezik nálunk, megismerkedik a leendő tanáraival és átesik néhány előzetes vizsgán. Fel kell mérnünk, mely tárgyból milyen szintre osszuk be az első félévben. Tudja, maga eléggé különleges eset. Még ugyanazon a napon kihallgatja majd magát Johan Einarsson százados, a Sárkányügyi Minisztérium helyi képviselője. A minisztérium rögzítette a tényt, hogy maguk nem jelentették be ezt a sárkányt, még mielőtt kikelt volna, de sikerült őket meggyőznünk, hogy észszerűtlen lenne beleártaniuk magukat egy nekki ügybe, mikor a sárkány ifjú gazdája már egyébként is a felvételét kérte egy jó nevű akadémiára.

– Akkor hát felvettek? Ösztöndíjjal? – kérdeztem zavartan.

– Persze, hogy felvettük; hogy milyen minőségben, azt majd a képességei döntik el. – Még egyszer végigmért. – A levélben benne van, mire lesz szüksége a félév során. Szeptember másodikán reggel kilencre várom magát és a sárkányát. Ne késsen… úgy tudom, maguk nem sokat adnak a pontosságra, és ezt az akadémián nem fogják eltűrni.

Azzal egyetlen további szó nélkül visszaszállt a sárkánya nyergébe. A modora nem bátorította az embert, hogy további kérdéseket tegyen fel. A sárkány hátrált néhány lépést, hogy eltávolodjon az összegyűlt tömegtől, majd fellendült a levegőbe. Mire összeszedtem volna magam, vagy egyáltalán átgondoltam volna, van-e még kérdésem, már ott se volt. Kasaqua körbe-körbefutkározott, és méltatlankodva kaffogott. Nem érezte helyénvalónak, hogy a másik sárkány csak úgy elment, anélkül, hogy rá ügyet vetett volna.

Valaki beszélt hozzám, de nem értettem, mit mond, nem is hallottam. Kasaqua odajött hozzám, és a lábamhoz simult. Egyre csak a kezemben tartott levelet bámultam.

A sárkánylehelet formázatlan medicinája megváltoztat.

ANEQUS ÉS KASAQUA ELHAGYTA MASQUAPAUGOT

Háromszor elolvastam a levelet az elejétől a végéig, aztán anya óvatosan megkérdezte, mi áll benne.

1842. július 18., hétfő

Miss Anequs Aponakwesdóttir részére

Gratulálunk azon alkalomból, hogy felvételt nyert a Kuiper Természettudományi és Skiltakraft Akadémiára! Örömmel értesítjük, hogy egyedi körülményeire való tekintettel teljes ösztöndíjat biztosítunk a következő félévre. Kérjük, szeptember 2-án reggel 9 órakor szíveskedjen megjelenni Karina Kuiper irodájában. Ezen találkozót megelőzően, kérjük, foglalja el szobáját a kollégiumi szárnyban és öltse fel az akadémia egyenruháját. Azt javasoljuk, hogy legkésőbb reggel 7 óráig érkezzen meg, így elégséges idő áll majd rendelkezésére mindezekre.

A levélben megtalálja az akadémiával együttműködő partnerek címét: amennyiben eljuttatja hozzájuk maga és a sárkánya méreteit, mind az egyenruháját, mind a sárkánya szerszámzatát elkészítik, mire megérkezik.

Emellett lehetősége van magával hozni személyes tárgyait, tisztálkodószereit, valamint az iskolán kívül viselendő ruháit. Kérjük azonban, hogy személyes holmija mindenestül férjen el egy szabvány méretű tengerészládában.

Levelezési címét megadtuk egyik diákunknak, miss Marta Hagannek, aki a Shulefrau Verbindung szerepét tölti majd be maga mellett. Miss Hagan hamarosan felveszi magával a kapcsolatot.

A szeptemberi viszontlátásra:

Karina Kuiper igazgatónő

– Mindegy, mit értenek ők ösztöndíj alatt, az ánglisok semmit nem adnak ingyen. Behajtják rajtad később, és még csak azt sem fogod tudni, mibe egyeztél bele, csak amikor már vége az egésznek, és már az adósuk vagy – mondta nagyanya, amikor otthon megmutattuk neki a levelet. – A fivérem tíz esztendeig volt adósrabszolga, és egy ánglis hajón halt meg, az otthonától és a családjától távol. Az ő ajándékaik nem ajándékok.

Anyámra néztem, reméltem, hogy mond valamit erre, de ő a száját összeszorítva egyre csak a kezében tartott levelet nézte. A másik kezével szórakozottan simogatta Sakewa fejét. Húgom bőre már a borzalmas kinézetű hámló szakaszban volt, és bár mindenki azt mondogatta neki, hogy ne tegye, Sakewa egyre piszkálgatta az elhalt bőrt.

Frau Kuiper látogatását követően lassan vánszorogtak a napok. Azon kaptam magam, hogy fel-alá járkálok a tanácsház, a postahivatal és a távíróállomás között, és várom, hogy jelentkezzen a Shulefrau Verbindung – amiről azt sem tudtam, mit jelent egyáltalán.

Épp a távíróállomásról érkeztem haza, amikor meghallottam anya és nagyanya beszélgetését.

– Niquiat más volt – mondta éppen anyám. Fojtott volt a hangja, mintha félne, hogy elsírja magát. – A fiúk esetében az ember felkészül rá, hogy egy nap majd búcsút mond nekik. Túl fiatal volt, amikor elment, és túl messzire, de azt mindig tudtam, hogy egy nap elmegy majd, a tengerre, vagy megnősül, vagy mindkettő. A fiúk nem maradnak a szülői házban, ebbe belenyugszik az ember. De Anequs… ő a legidősebb lányom. Úgy volt, hogy utánam az övé lesz a ház. Úgy volt, hogy ő itthon marad. Úgy volt, hogy őt nem veszítem el!

– Talán nem is vész el számunkra, Chagoma – nagyanya halkan beszélt, bizonytalan hangon, ami egyáltalán nem illett hozzá. – Ő nem tűnik… Anequsban megvan a ragaszkodás ehhez földhöz. Ő talán visszatér majd. Mint a bálnavadászok.

– Mit mondok majd Aponakwénak, amikor kimegyünk elé a kikötőbe, és meglátja, hogy Anequs nincs köztünk? Mit mondok majd neki? Hogy mondjam meg neki, hogy még egy gyermekünk elhagyott bennünket?

Gombóccal a torkomban sarkon fordultam, és elindultam az ellenkező irányba. Képtelen voltam rá, hogy besétáljak ennek a beszélgetésnek a közepébe. Az ösvényt borító kagylóhéjtöret csikorgásából tudtam, hogy Kasaqua igencsak szedi a lábát, hogy lépést tudjon velem tartani, de csak a kukoricaföldet szegélyező kőfalon túl tudtam erőt venni magamon, és megállni. Leültem a fal tövébe, és térdemre támasztott kezembe hajtottam a fejemet.

Anyámnak igaza volt. Nem volt szokás, hogy a lányok elhagyják az anyjukat. Nem ez volt a dolgok rendje. De hát csak egy rövid útra megyek. Csak decemberig tart. Épp csak pár hónap. Még csak annyi sem, mint amennyit apánk tölt fenn északon minden évben, a bálnák nyomában. Nem kellene ekkora felhajtást csapni miatta és ennyire aggódni.

Nem akartam elmenni, de tudtam, hogy muszáj. Kasaqua érdekében szükség volt rá.

Kasaqua, aki érezte, hogy pillanatokon belül elbőgöm magam amiatt, hogy mennyire igazságtalan, hogy el kell hagynom az otthonomat, holott lehetnének itt is nampeshiwék és más nampeshiweisitek, akiktől tanulhatok, duruzsolva az ölembe mászott. Megvakargattam a nyakát ott, ahol kezdtek kiütközni a tollak, ő pedig belesimult a kezembe. Könnycsepp bukott elő a szememből, legördült az arcomon. Letöröltem, nagyot sóhajtottam, aztán lementem a partra kagylót gyűjteni. Valamit muszáj volt csinálnom, akkor már miért ne legyen az hasznos? Kasaqua a dagályból visszamaradt pocsolyákban pancsolt, lefeszegette a tengeri csillagokat a sziklákról és megette őket. Lelkesedése fertőzőnek bizonyult: mire megtelt a kosaram, én is jobban éreztem már magam, annak dacára, hogy a helyzetem mit sem változott. Hazafelé benéztem a postára. Ott várt egy levél, amely a reggeli komppal érkezett.

Három bélyeget is ragasztottak rá, ami kissé túlzás volt. Akárcsak az igazgatónő levelét, ezt is miss Anequs Aponakwesdóttirnak címezték.

1842. július 20., szerda

Kedves Anequs!

A nevem Marta Hagan. A Kuiper Akadémián tanulok, és felkértek, hogy én legyek melletted a Shulefaru Verbindung. Az elkövetkező félévben szobatársak leszünk. A tervek szerint szeptember 3-án és 4-én Vastergotban leszek, egy kedves barátom otthonában szállok meg. Ebédeljünk együtt szombaton az Irmtraude vendéglőben, a Fő utca és az Ingolfsson út kereszteződésénél. Amennyiben ez valamiképp alkalmatlan a számodra, kérlek, a lehető leghamarabb jelezd. Címem a következő:

Miss Marta Hagan

Sjokliffheim

Estervall, Új-Ánglisföld

Alig várom, hogy megismerjelek!

Minden jót:

Marta Hagan

A levelet huszadikán keltezték, ma huszonkettedike volt. Egyenesen hazamentem, és megmutattam anyámnak.

– Niquiat azt mondta, az akadémiáról vonattal kell bemenni a városba – vonta össze a szemöldökét, miután elolvasta. – Azt várja, hogy egy ebéd kedvéért kifizesd az utat oda-vissza?

– Szerintem ez a kérdés fel sem merült benne – feleltem ugyancsak szemöldökráncolva. – Gondolom, az ánglisoknak van elég pénzük, hogy akkor és oda vegyenek vonatjegyet, amikor és ahová csak akarnak.

– Nos, reméljük, hogy ez a te iskolád hajlandó állni az útiköltséget, különben, amikor pénteken odaérsz, közölnöd kell velük, hogy nem áll módodban elmenni szombaton a városba.

– Vagy megkérdem Niquiatot – mondtam. – Neki mintha mindig telne vonatjegyre. Különben is, ha péntek reggel hétkor kell jelentkeznem, akkor a keddi komppal kell átkelnem, és megszállnom valahol péntekig. Hova menjek, ha nem Niquiathoz?

Anyám csak egy elégedetlen sóhajjal válaszolt.

Ami a személyes holmimat illeti, szabvány méretű tengerészláda épp elég akadt a faluban – a bálnavadászok hozták őket haza, vagy használtan vették őket Catchnetben –, de a méretüket kifejezetten túlzónak éreztem. A ruhatáram két pamut alsóingből, két utcai ruhából, két strapabíró gyapjúszoknyából, három blúzból és egy egyszerű szabású, de a célnak megfelelő télikabátból állt. Mishonától örököltem őket, utánam pedig Sakewa volt a várományosuk. A falu fiataljai egymásnak adták tovább a ruhákat, és amikor hordhatatlanná váltak, szétbontottuk őket, hogy takaró, zsák vagy valami ehhez hasonló készüljön belőlük. Egyedül a vállfűzőmet és a cipőmet kaptam újonnan – na meg a táncruhámat, de azt felesleges lett volna magammal vinnem az akadémiára.

Feltételeztem, hogy az ánglisoknak egyszerűen több a holmijuk.

Készítettem egy kisebb medicinacsomagot is – egy-egy zacskó dohányt és borókát, meg egy nagy quahog kagylóhéjat, amelyben ezeket meggyújthatom. Nem tudtam, szükségem lesz-e majd rájuk, de azt akartam, hogy ott legyenek, ha kell.

Mindezek takarosan összepakolva pont elfértek egy hátizsákban, és még maradt is mellettük hely egypár pennikes regényfüzetnek és a kézimunkadobozomnak. Nem számítottam rá, hogy sok időm lesz szórakozásra, de nem árt, ha van nálam valami, ami lefoglalja a kezem – valami ismerős, ami az otthonomra emlékeztet.

A komp augusztus harmincadikán, kedden reggel kilenckor indult el Masquapaugról.

A nők, akik egymaguk indultak Catchnetbe, gyakran nem tértek haza. Némelyiküket később holtan vetette ki a víz, a legtöbbüket azonban nem láttuk többé. Ezért anya is elkísért, és velünk jött még Mequeche nagybátyám is, hogy egy férfi is legyen a társaságban, és hogy majd biztonságban hazakísérje anyámat. Ez ugyan háromszoros költséget jelentett, de nem volt mit tenni.

A kikötőben álló toronyóra tanúsága szerint éppen csak fél tíz múlt, amikor kikötöttünk Catchnetben, és elindultunk a pályaudvar felé. A kikötő körüli utcák hemzsegtek a csomaghordóktól és az utcai árusoktól. Egy söröskocsi gördült el mellettünk, két sziszegő, gőzt pöfékelő mechanikus ökör húzta. Kasaqua a vállamon ült, karmocskáit a vállkendőmbe mélyesztve, és nagy érdeklődéssel nézelődött körbe.

Legutoljára áprilisban jártunk Catchnetben, akkor még körös-körül szürke volt minden. Az utcákat kockakő borította, a házakat fehérre meszelték. Az augusztusi napsütésben valahogy derűsebb látványt nyújtott. Mindig csak vásárolni jöttünk Catchnetbe, és azt is csak akkor, amikor Niquiat pénzt küldött. Áprilisban egy egész láda befőttesüveget tudtunk venni, fémtetővel – mindenkinek jutott belőle.

A vasútállomást gyakorlati megfontolásból a kikötőhöz közel építették. Így a Naquipaugon bányászott szenet szekéren egyenesen átszállíthatták és berakodhatták a vagonokba, hogy továbbküldjék északra, Vastergotba és délre, New Linvikbe. Naquipaugot apránként kibelezték, hogy az ánglis gőzmasinákat táplálják. A szén újdonság volt Kasaqua számára, és nagyon érdekelte – igencsak szerette volna megkóstolni.

Az állomáshoz érve Mequeche bácsi beállt a pénztár előtti sorba, hogy megvegye a jegyeket, anya és én pedig félrehúzódtunk várakozni.

– Nézd, anya, annak a nekki lánynak van egy kölyöksárkánya! – kiáltott fel egy kisfiú, és ahogy felkaptam a fejem, láttam, hogy felénk mutat. Az asszony, aki a kezét fogta, ránk se pillantva igyekezett elrángatni onnan.

– Ne bámuld a nekkiket, drágám. Gyere.

Még sosem utaztam vonaton. Láttam már vonatot, de még nem akadt rá okom, hogy felszálljak egyre. Egy, a katonákéra emlékeztető egyenruhát viselő ánglis férfi elvette a jegyeinket, és a helyünkre kísért bennünket. A szavait kizárólag a nagybátyámhoz intézte, nagyon lassan és hangosan beszélt. Anyám és én az ablak mellett ültünk, Mequeche bácsi pedig mellettem. Amikor a vonat mozogni kezdett, hangosan levegő után kaptam, és olyan erősen magamhoz szorítottam Kasaquát, hogy tiltakozva felvinnyogott. Jó pár percig kellett dédelgetnem, hogy megnyugodjon.

Kasaqua és én néztük, ahogy szédítő sebességgel elrobog mellettünk a táj. Catchnet gyorsan elmaradt mögöttünk. A házak után sárga búzamezők meg legelésző kecskék, marhák és birkák tűntek fel az ablakban. Látványukat időnként egy-egy keskeny erdősávé váltotta fel, mely falként választotta el egymástól a mezőket. Előretekintve láttam, hogy ezek a sávok apró négyzetekre szabdalják fel a tájat. Az ánglisok kedvelték az egyenes vonalakat és az éles sarkokat. Négyszögletes házakat építettek, négyszögletesek voltak a földjeik és az eszközeik is. Valószínűleg szívesen építették volna a hajóikat is négyszögletesre, ha meg tudják oldani, hogy azok úgy is képesek legyenek haladni a vízben.

Úgy háromnegyed óra múltán ismét épületek és utak kezdtek mellettünk feltünedezni. Ahogy megkerültük a Vaster’s Hill tömegét, a szemünk elé kúszott a város szemhatárig elnyúló, ragyogó tégla- és kőtárlata, az égbe nyúló kupolák, tornyok és kémények meg a városközpont felé törő folyó csillogó szalagja. Már ilyen messziről is lehetett érezni a szénből rakott tüzek füstjét.

Leszállás után nekiláttunk a térkép tanulmányozásának: a központi épületet kerestük, ahol Niquiattal kellett találkoznunk. A térkép fölött lógó hatalmas óra delet mutatott.

– Anequs! Anya! – vágott keresztül egy kiáltás a tömegen.

– Itt vagyunk, Niquiat! – integettem.

Mequeche bácsi azonnal elkapta a bátyámat egy ölelésre, amint a közelünkbe ért, aztán megragadta a két vállánál fogva:

– Jól vigyázz a húgodra itt, az ánglisok között, hallod?

Anyám kissé esetlenül átölelt – Kasaqua miatt nem fért hozzám rendesen. Aztán a két keze közé fogta az arcomat, és a hüvelykujjával megcirógatta az arcomat.

– Vigyázz magadra, legyél jó, és gyere haza, amikor csak teheted. Addig életben tartjuk a tüzet.

Ugyanezzel engedte mindig útjára apámat is a bálnavadászatok előtt, és ettől szúrni kezdett kissé a szemem. Amire én készülök, az végül is sokkal kevésbé veszélyes. Én csak eljöttem Vastergotba. Kurtán bólintottam, és odébb léptem, mihelyt anya elengedett.

Niquiat is megölelte anyát, és a kezébe nyomott egy borítékot. Mequeche bácsi és anya aztán indultak, hogy elérjék a vonatot vissza Catchnetbe. A komp délután négykor indul vissza Masquapaugra. Ha lekésnék, a hatórás komppal Naquipaugra tudnak csak átmenni, Shanuckee néninél kell éjszakázniuk, és reggel kenuval átkelni a másik szigetre.

– Mi van a borítékban? – kérdeztem halkan a bátyámat.

– Semmi különös, csak pénz és egy levél – felelte. Megvakarta a tarkóját. – Add ide a táskád. Ne kelljen még azt is cipelned, mikor ott van neked a sárkány.

– Köszönöm – nyújtottam át neki a hátizsákomat. – Jó, hogy itt vagy. Hiányoztál.

Felemelte a kezét, mintha bele akarna borzolni a hajamba, de megtorpant. Fonatban viseltem a hajam, a felnőtt nők módján. Már nem voltam kislány.

– Hát akkor – vágta inkább zsebre a kezét –, megmutatom, hol lakom.

ÉS MEGÉRKEZTEK A KOROM ÉS A SZIKRÁK VÁROSÁBA

A hely, ahol Niquiat lakott – nem nevezte az otthonának, és én sem utaltam rá így – a város folyóparti negyedében volt található, ahol nagyon magas épületek sorakoztak sűrűn egymás mellett. A közöttük húzódó keskeny utakat sár és más mocsok borította, deszkákat és téglákat raktak le rájuk, hogy az embernek legyen hova lépnie. A levegőben a konzervgyár savanyú halolajbűze terjengett.

A lakáshoz hatemeletnyi nyikorgó lépcsőt kellett megmászni egy négyszögletes téglaépületben, amelynek hasítéknyi ablakait olajos vászon fedte a szél ellen. A lépcsőház fullasztó volt a nyári melegben, télen pedig valószínűleg pusztítóan hideg lehetett. És valaki még fizet azért, hogy ilyen helyen éljen?

– Te mindvégig itt laktál? – kérdeztem Niquiatot, amíg az ajtó előtt állva a kulcsát keresgélte.

– Nem. Ez a negyedik ház, ahol lakom – felelte elfordulva. Nem kérdeztem meg, hogy a többi jobb vagy rosszabb volt-e ennél. Az ajtót kinyitva egy szoba tárult fel előttünk, benne négy ágy, köztük épp annyi hely, hogy mozogni lehessen. Az ajtóhoz közelebbi ágyon egy félszemű ánglis férfi ült, és valami fadarabot farigcsált egy késsel, amely meg-megvillant a félhomályban. A forgácsok a padlóra hulltak. Gyakori elfoglaltsága lehetett ez, és látszott, hogy nem szokott felsöpörni maga után, mert a padlót összetaposott forgácsok borították. A férfi felnézett, ahogy beléptünk. Középkorúnál idősebb lehetett, a bőre pedig, akár a cserzett állatbőr.

– A húgom, Anequs – mutatott be neki Niquiat, és odébb húzódott, hogy beljebb léphessek. – Péntekig a vendégem. Nem lesz okoz majd gondot sem ő, sem a sárkánya.

– Aestergaard tud róla? – fordította vissza a tekintetét a férfi a kezében tartott faragványra.

– Nem kell tudnia róla – felelte kurtán Niquiat. – Nem marad itt annyi ideig, hogy bérlőnek számítson.

– Pedig követelné érte bérleti díjat. És az fél márka naponként.

– Úgy van.

– Jövök Rokiskwének fél márkával. És ti, nekkik mindig olyan jól beosztjátok a pénzeteket, nem igaz?

A bátyám egy marék aprópénzt húzott elő a zsebéből, és kiszámolt belőle öt érmét.

– Aastergaardnak nem kell tudnia róla, hogy a húgom itt marad pár napra – ismételte meg, ahogy a pénzt a férfi kinyújtott markába nyomta.

– Fogalmam sincs, miről beszélsz – nézett fel rá vigyorogva a másik, és láttam, hogy a fogai sárgásbarnák. Zsebrevágta a pénzt, és visszatért a fafaragáshoz.

– Aastergaardtól béreljük a szobát – mondta halkan Niquiat magyarázatképpen. – Ő itt Tarvo, úgy mellesleg. Itt hagyhatod a holmidat, amíg Tarvo itt van, senki nem nyúl hozzá – folytatta hangsúlyozott könnyedséggel, a szükségesnél épp csak egy kicsivel emeltebb hangon. – Nem mintha lenne nálad bármi értékes, amit féltened kéne. Tarvón és rajtam kívül Bjarni és Rokiskwe laknak még itt. Ők az egész napot a konzervgyárban töltik, az éjszaka felét meg a söröskorsóik mellett. Nem csapnak zajt, amikor hazajönnek. Itt jók a szobatársak, nem úgy, mint az előző helyemen.

Végigjárattam a tekintetemet az apró szobán, a négy ágyon és Tarvo tarkóján.

– A folyosó végén van egy fürdőhelyiség, közösen használjuk a másik három szobával az emeleten. Van benne folyó víz.

Hosszasan néztük egymásra. Kasaqua izgett-mozgott a vállamon, szeretett volna lejönni. Megsimogattam, hogy nyugton maradjon.

– Köszönöm, hogy befogadsz az otthonodba – mondtam, mert az udvariasság ezt diktálta. Mert a hely visszataszító volt, és ő tudta, hogy én ezzel tisztában vagyok, és mást igazán nem lehetett mondani.

– Az otthon az, ahol élsz – felelte. – Én itt csak alszom. És most, hogy lepakoltál, gyere, megmutatom a műhelyt és a kávéházat. Igazából ott töltöm az időm nagy részét, már amikor épp nem dolgozom. – Átkarolta a vállam, és Tarvóra szegezte a tekintetét.

– Ha előbb találkoznál a többiekkel, mint én, Tarvo, szólnál nekik a húgomról?

Tarvo bólintott.

Niquiat kivezetett az ajtón.

– Ne is mondd, mókus. Tudom – mondta a lépcsőn lefelé menet. – Csak akkor gyere ide, ha én is veled vagyok. Egymagadban nem biztonságos itt. Elviszlek olyan helyekre, ahol jobban eltöltheted az időt. De kérlek, ne szólj erről anyának és apának. Igyekszem, rendben? Igyekszem jobbat találni. Kevesen hajlandóak nekki bérlőt fogadni.

– Haza is jöhetnél.

Mélyen felsóhajtott, és a sóhajában a nála sokkal idősebbek fáradtsága visszhangzott.

– Nem. Nem mehetek haza. Te nem értheted meg ezt. Sigoskwe és te, ti oda tartoztok. Talán Sakewa is, de ő olyan kicsi, hogy még nem lehet megmondani róla. Én nem olyan vagyok, mint ti. Nekem egy olyan világ kell, ami mozog.

– De hát képtelenség, hogy ez az, ahová tartozol…

– Nem ez az – vágott a szavamba. – De ez is valami. Egy olyan hely, ahol a világ változik. Masquapaug olyan, akár egy borostyánkőbe zárt bogár: megrekedt térben és időben.

– Soha nem is fog megváltozni, ha minden fiatal elmegy Vastergotba dolgozni – vágtam vissza.

Niquiat hallgatott egy darabig. Amikor leértünk a lépcsőház aljára, így szólt:

– Mutatni szeretnék neked valamit. Akkor talán megérted. Bemutatom neked a barátaimat.

Kanyargós utcákon vezetett végig, míg végül elérkeztünk egy téglaépülethez, annak is az ajtajához. Sem egyik, sem másik nem különbözött semmiben a környék összes többi épületétől és ajtajától. Belépve egy szerelőműhelyben találtuk magunkat.

A mi szigetünkön nem létezett semmi ehhez hasonló.

A műhely levegőjében kovácsolt fém, kátrány és a tatkraft-masinákból kiáradó gőz szaga terjengett. A helyiség közepét két hosszú asztal foglalta el. Az egyiken fémdarabok és drótkötegek hevertek, és egy félkész monstrum, amely egy rézből készült, döglött rákra emlékeztetett. A másik asztalon mindenféle üvegek, fiolák és fémdobozok sorakoztak, némelyik felcímkézve, mások címke nélkül. Néhány közülük halvány fénnyel ragyogott. A műhely hátuljában két, részben kibelezett mechanikus ló áll. Valahol a közelemben holmi pneumatikus készülék működött: gőz sziszegett és fém súrlódott fémen.

Ketten voltak odabent. Az egyikük, egy középkorú férfi, bagolyként gubbasztott egy hosszú lábú ülőkén. Valamiféle fogaskerekekkel működő szerkentyű fölé hajolt, egy dupla lencsés nagyítóüvegen keresztül nézegette, és meg-megpiszkálta egy felettébb hegyes kis szerszámmal. A bőre fehér volt, de a homlokán és az orcáin napbarnított. Seszínű haja a feje búbján szőkébe hajlott, és úgy festett, jó rég mosta meg utoljára. A homlokára tolva kormozott lencséjű védőszemüveget viselt. Ahogy figyeltem, letette a nagyítót, lehúzta a szemére a szemüveget, és felvett egy szerszámot, amelyről rövidesen kiderült, hogy egy lángvágó. Lenyűgöző kék és narancssárga szikraözön kíséretében kettészelt vele egy acéldarabot.

A másik asztalnál egy sötét bőrű, sötét szemű fiatal nő egy keskeny üvegfiolából épp valami folyadékot öntött egy alul öblös, felül kiszélesedő üvegpalackba. A haját sárga kendővel kötötte fel, de ami kikandikált alóla, az fekete volt. A kindahok egyike lehetett. Magas volt és testes, szürkészöld kezeslábast és hosszú bőrkötényt viselt.

Niquiat megvárta, míg a férfi leteszi a lángvágót, és csak akkor szólalt meg.

– Jörgen, Zhina, bemutatom a húgomat…

A férfi felkapta a fejét, majd sebesen lekászálódott a székéről, és faragatlan gesztussal rám szegezte a mutatóujját.

– A drága Fyra dudáira, egy sárkány! – kiáltott fel.

– Ő itt a húgom, Anequs – mondta Niquiat kissé ingerülten. – És a sárkánya, Kasaqua.

– Elég idős a sárkány ahhoz, hogy transzmutálni tudja az athereket? – kérdezte a nő. Óvatosan letette a palackot és az asztalt megkerülve előrelépett. Különös akcentussal beszélt, valamiféle általam még sosem hallott vaszk felhanggal. Sötét szeme nyugtalanító mohósággal tapadt Kasaquára. Ellenálltam a késztetésnek, hogy hátráljak egy lépést.

– Nem tudom, az mit jelent – feleltem, amikor ráébredtem, hogy feltett egy kérdést.

A bátyám odalépett hozzájuk, lekapta a sapkáját, és tréfásan megsuhintotta vele előbb a férfit, aztán a nőt.

– Illik köszönni annak, akit bemutatnak nektek – rótta meg őket. Felém fordult, és elmosolyodott. – Anequs, ő itt Jörgen, ő pedig ott Zhina. Jörgen a műhely egyik alapító tagja, Zhina pedig az ő rangidős tanonca.

Jörgen ekkor mintha észbe kapott volna, beletörölte a kezét a nadrágjába, és odanyújtotta nekem. Az udvariasnál jóval tovább tétováztam, mielőtt elfogadtam. Szívélyesen megrázta a kezem, hogy szinte belezörrentek a csontjaim. Kasaqua sértődötten leugrott a vállamról az asztalra. Védő mozdulattal a nyakára tettem a kezem, hogy ne menjen messzire.

– Jörgen többnyire gépeket javít – közölte Niquiat. – Zhina pedig vegyítéstudományt és motorkraftot tanul. Én itt lebzselek körülöttük, kézikönyveket olvasok és tervrajzokat nézegetek.

– Valamint építettél egy önstabilizáló reciprokátort, ami hatékonyabb, mint bármi, amit korábban láttam – tett hozzá Jörgen, és a pillantásból, amit rám vetett, kitűnt, hogy ezen el kéne ámulnom.

– Pont öt percig volt hatékony, azután szétesett – vakarta meg a tarkóját Niquiat. – Még sokat kell dolgoznom az ötleten, mielőtt elindíthatom a gyártását, hogy vagyonokat keressek vele. Addig maradok a konzervgyárban.

– Amikor a sárkányod már képes lesz athereket átalakítani, szólj, mert szívesen vennék tőled strahlendkövet – mondta Zhina. – Jelenleg egyetlen helyről tudom csak beszerezni, és szinte megfizethetetlenül drága, de azt olvastam, a sárkányok képesek thaumaturgikus úton előállítani.

– Hogy mi? És mi az a strahlendkő? – kérdeztem.

– Az ánglisok, azt hiszem, nem thaumaturgiának hívják – vetette közbe a bátyám. – Hanem witskraftnak. Tudod, ez az, ahogyan megformázod a sárkány leheletét, hogy átalakítsd a dolgokat valami mássá.

– Ez a strahlendkő – Zhina kiválasztott egyet az asztalon álló üvegcsék közül, és letette Kasaqua elé. A felfelé keskenyedő üvegnek mintha egy darab fémet erősítettek volna az aljára, hogy ne lehessen egykönnyen felborítani. A benne lévő anyag zöldesfehér színű volt, és halványan világított. Kasaqua hosszú, hegyes nyelvét kidugva megízlelte az üveget, és talán a benne fénylő folyadékot is. Nagyon érdekelte, úgyhogy már mozdultam is, hogy felvegyem – valószínűleg nem értékelték volna, ha megeszi.

– Vigyázz – figyelmeztetett Zhina, ahogy felkaptam Kasaquát. – A strahlendkő érintése veszélyes, akárcsak a kwiksilberé… csontelhalást okoz. Transzmutált loodkristályból készült palackban tartjuk, mert a sugárzó atherek azon nem tudnak áthatolni.

– Várj, szóval a családotokban van egy sárkánylovas és egy mechanikai zseni? – szólt közbe Jörgen, félretéve a védőszemüveget és a bonyolult nagyítóüveget is. – A szüleitek nagyon büszkék lehetnek.

Niquiat és én egymásra néztünk, és egy pillanatig pontosan ugyanazt a fájdalmat éreztük mindketten.

– Ide jövök, amikor csak tudok, és ha itt nem akad munkám, a konzervgyárban dolgozom fizetségért – váltott témát a bátyám. – Egy nap majd hazamegyek… amikor összeszedtem annyi pénzt, hogy saját szerelőműhelyt nyithassak. De az még sokára lesz. Addig itt kell maradnom és tanulnom.

Erre csak bólintani tudtam.

– Tudsz bármit is a motorkraftról és a thaumaturgiáról? – kérdezte tőlem Zhina.

– Csak amennyit a képes újságokban és regényekben olvastam – vallottam be.

– Amennyire én tudom, a skiltakraft és a vegyítéstan alaptézise egyaránt az, hogy a semmiből nem lehet valamit előállítani… – kezdett magyarázni Niquiat.

– Ennyit még én is tudok – vágtam közbe a szememet forgatva. Végtére is pont ugyanazokat olvastam, mint ő.

– A tatkraft általában úgy jön létre, hogy szenet gyújtasz meg, azt a tűz hővé alakítja, amivel aztán meghajthatsz dolgokat, mint a gőzkazánok meg ilyenek – folytatta emeltebb hangon, ingerült tekintetet vetve rám.

– Igen, ezt magam is megértettem – vágtam rá ugyanúgy, és viszonoztam a pillantását egy hasonlóval: pontosan tudta, hogy ezeket én is tudom.

Niquiat félretolta az asztalon heverő fémdarabokat és alkatrészeket, Zhina pedig egy jókora, barna papírlapot terített ki a helyükre, tele rajzokkal. A lap szélén mechanikus lovak vázlatai látszottak, fogaskerekek illeszkedésének ábrái, a közepét pedig valamiféle motor rajza foglalta el.