A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Lisa Kleypas: Cold-Hearted Rake

Avon Books, An Imprint ofHarperCollinsPublishers, New York, 2015

A kitalált történet szereplői is kitaláltak, mindennemű hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

Fordította: Gázsity Mila

Szerkesztette: Benedek Leila

Könyvterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Copyright © 2015 by Lisa Kleypas

Hungarian translation © Gázsity Mila, 2018

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2018

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-696-5

Kiadja a Gabo Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Csodálatos és tehetséges szerkesztőmnek, Carrie Feronnak – köszönöm, hogy valóra váltottad az álmaimat!
Szeretettel, mint mindig,

LK

1. fejezet

Hampshire, Anglia

1875 augusztusa

– Ördög tudja, miért kell az egész életemnek romba dőlnie pusztán azért, mert egy sosem kedvelt kuzinom leesett a lóról – szólalt meg komoran Devon Ravenel.

– Theo tulajdonképpen nem leesett, hanem a ló vetette le – pontosított az öccse, Weston.

– A szegény pára nyilván éppoly elviselhetetlennek tartotta, mint én. – Devon indulatról árulkodó, kurta léptekkel járt fel-alá a fogadószobában. – Ha Theo nem törte volna ki a nyavalyás nyakát, akkor most nagy kedvem lenne kitekerni.

West mintha ingerültségében is jót mulatott volna a bátyján.

– Még képes vagy panaszkodni, azok után, hogy épp most örököltél grófi címet, a vele járó hampshire-i birtokkal, norfolki földekkel, londoni házzal…

– Amelyek mindegyikéhez örökösödési korlátozással jutottam. Nézd el nekem, ha nem lángol bennem a lelkesedés attól, hogy csupa olyasmit örököltem, amit sem birtokolni, sem eladni nem tudok.

– Elérheted, hogy a korlátozást feloldják… Attól függ, hogy milyen feltételekhez kötötték a jogutódlást. Utána viszont nyugodtan pénzzé tehetsz mindent, és ezzel vége is az ügynek.

– Bár úgy lenne! – Devon utálkozva pillantott fel a helyiség egyik sarkában éktelenkedő penészfoltra. – Nincs épeszű ember, aki elvárná, hogy itt éljek. Ez a hely kész romhalmaz.

Mindketten most először látogattak el Eversby Prioryba, az ősi családi birtokra, amely egy kolostor és templom romjaira épült. Bár kuzinja három hónapja bekövetkezett halála után szinte azonnal átruházták Devonra a grófi címet, amíg csak lehetett, halogatta, hogy szembenézzen az előtte tornyosuló problémákkal.

Eddig csak azt a helyiséget szemlélte meg, amelyben jelenleg is tartózkodtak, valamint az előcsarnokot – azt a két termet, amelynek feltétlenül kedvező benyomást kellene tennie a látogatókra. A szőnyegek agyonhasználtak, a bútorok kárpitozása keresztszálig kopott, a stukkók elpiszkolódtak és megrepedeztek. Ami semmi jóval sem kecsegtetett a ház többi részére nézvést.

– Rendbe kell hozatni – ismerte el West.

– Inkább a földdel kéne egyenlővé tenni.

– Nem olyan szörnyű… – Az öccse ekkor felvisított, mert egyik lába váratlanul süppedni kezdett. Odébb szökkent, majd a szőnyeg egy tál formájú bemélyedésére szegezte tekintetét. – Mi az ördög?

Devon lehajolt, és amikor felhajtotta a kopott anyag sarkát, világossá vált, hogy a padló egy része elkorhadt. A fejét csóválva visszaejtette a szőnyeg csücskét, aztán odalépett az egyik káró alakú üveglapocskákból álló ablakhoz. Az üvegdarabok ólomfoglalatát szétmarta az idő, a zsanérok és kallantyúk pedig elrozsdásodtak.

– Miért nem javították meg? – tette fel a kérdést West.

– Nyilván nem volt rá pénz.

– Ez hogyan lehetséges? Hiszen húszezer angol holdnyi föld is tartozik a birtokhoz. A bérlők, az éves termés…

– A birtokgazdálkodás már nem hajt hasznot.

– Hampshire-ben?

Devon sötét pillantást vetett fivérére, majd újra az ablak felé fordult. – Sehol sem.

A zöldellő, bukolikus hampshire-i tájat virágzó, palackzöld sövények szabdalták szabályos darabokra. Csakhogy az összebújó, nádfedeles házacskákon, az ősi erdőségen és a mészkődombok termékeny földjén túl jelenleg is több ezer mérföldnyi acélsín lefektetése zajlott, készülve a lokomotívok és vasúti vagonok rohamára. Új gyárak és ipari települések jelentek meg Anglia-szerte, s gyorsabban bontakoztak ki, mint tavasszal a mogyoróbarka. Balszerencséjére Devon épp akkor örökölte meg a nemesi címet, amikor az iparosodás hulláma végleg elsöpörte az arisztokratikus hagyományokat és az ezekhez kapcsolódó életmódot.

– Honnan veszed? – tudakolta az öccse.

– Ezt mindenki tudja, West. A gabona ára lezuhant. Mikor volt a kezedben utoljára a Times akár csak egy száma is? Hát egyáltalán nem figyeltél oda a klubokban és ivókban folyó beszélgetésekre?

– Akkor sosem, ha gazdálkodásról esett szó – vágta oda morcosan a fiatalember. Lezöttyent egy székre, és masszírozni kezdte a halántékát. – Nem tetszik ez nekem. Azt hittem, megállapodtunk abban, hogy soha semmit sem veszünk komolyan.

– Azon vagyok. De ha halálról és szegénységről van szó, valahogy mindent kevésbé látok mulatságosnak. – Devon az ablaküvegnek támasztotta a homlokát. – Mindig is kényelmes életem volt, anélkül, hogy akár csak egyetlen napot tisztes munkával töltöttem volna. Most pedig hirtelen egész sor felelősségem támadt. – Ez utóbbit úgy vetette oda, mintha valami szitokszó lenne.

– Segítek kitalálni, hogyan kerülheted el ezeket a kötelezettségeket. – West a kabátja belső zsebében matatott, majd előhúzott egy ezüstflaskát, lecsavarta a tetejét, és hosszan kortyolt belőle.

A bátyja felvonta a szemöldökét.

– Nincs ehhez még kissé korán? Délre teljesen kapatos leszel.

– Valóban, és nem következik be, ha nem kezdek hozzá most rögtön. – West újra megbillentette a flaskát.

Devon némi aggodalommal vette észre, hogy öccsén máris megmutatkoznak annak jelei, hogy semmit sem tagad meg magától. West magas, jóvágású, huszonnégy éves fiatalember volt, akinek vágott az esze, mint a borotva, ám ezt a képességet a lehető legritkábban használta. Az elmúlt év során az erős italok mértéktelen fogyasztása orcáját vörösebbre színezte, nyaka és dereka vonalát felpuhította. Bár Devon arra törekedett, hogy sose szóljon bele a testvére ügyeibe, most felmerült benne, hogy talán szóvá kellene tennie az iszákosságot. De nem, West csak megneheztelne a kéretlen tanács miatt.

A fiatalember visszadugta a kis palackot a kabátjába, majd összetámasztotta ujjai hegyét, és Devonra függesztette tekintetét.

– Tőkét kell szerezned, és utódot kell nemzened. Egy tehetős feleség mindkét problémára megoldást jelenthet.

A bátyja elsápadt. – Te is tudod, hogy sosem nősülök meg. – Tisztában volt a saját korlátaival: nem volt sem férjnek, sem apának való. Már a gondolattól elborzadt, hogy esetleg megismétlődjön csúfos gyerekkora, azzal a különbséggel, hogy ezúttal neki kellene eljátszania a kegyetlen és közönyös szülő szerepét. – Amikor meghalok, te leszel a következő az örökösödési sorban – szögezte le.

– Te tényleg azt hiszed, hogy túl foglak élni? – meredt rá West. – Figyelembe véve az összes bűnös szokásomat?

– Legalább annyi van nekem is.

– Na, igen, de én jóval lelkesebben űzöm az enyémeket.

Devon képtelen volt elfojtani kikívánkozó, fanyar kacagását.

Senki sem láthatta előre, hogy épp ők ketten, a Ravenel család egy távoli ágának sarjai lesznek az utolsó leszármazottak a normann hódítás koráig visszavezethető családfán. Sajnálatos módon a Ravenelek mindig is túl forrófejűek és lobbanékony természetűek voltak. Nem álltak ellen semmiféle kísértésnek, fenékig kiélveztek minden bűnt, megvetették az összes erényt – mindezek eredményeképpen gyorsabban hullottak el, mintsem utódokat tudtak volna nemzeni.

Már csak ketten maradtak.

Bár Devon és West jó családba született, sosem tartóztak a valódi arisztokráciához, amelynek kifinomult világába alacsonyabb sorú földbirtokos be sem kerülhetett. Devon vajmi keveset tudott azokról a bonyolult szabályokról és szokásokról, amelyek megkülönböztették az igazi arisztokratát a közönséges tömegtől. Azt azonban tisztán látta, hogy az Eversby-birtok inkább egyfajta csapda, mintsem ölébe hullott, váratlan nyereség, mivel már annyi bevételt sem termelt, hogy képes legyen eltartani saját magát. Először elnyeli Devon szerény éves jövedelmét, teljesen tönkreteszi, majd pedig az öccsével is végez.

– Inkább haljon ki a Ravenel-ág – indítványozta. – Szörnyű társaság vagyunk, mindig is azok voltunk. Kit érdekel, ha megszűnik a grófi cím?

– A szolgák és bérlők esetleg rossz néven vennék, ha elvesztenék az egyetlen bevételi forrásukat és az otthonaikat – említette meg száraz hangon West.

– Felőlem aztán nyugodtan rossz néven vehetik! Elmondom, hogyan kell intézni a dolgot: először is, útilaput kötök Theo özvegyének és a lánytestvéreinek talpára. Semmi hasznukat sem veszem.

– Devon… – hallotta meg öccse bizonytalan hangját.

– Aztán kifundálom, hogyan kerülhetem meg az örökösödés korlátozását, felszabdalom a birtokot, majd darabonként pénzzé teszem. Ha ez nem lehetséges, akkor összegyűjtök mindent, aminek csak értéke van a házban, lebontatom, és eladom a köveket…

– Devon! – West a bejárat felé intett. A küszöbön apró termetű, karcsú, gyászfátyolt viselő nő állt.

Theo özvegye.

A glengarrifi Lord Carbery, egy lótenyésztéssel foglalkozó ír arisztokrata lánya volt. Mindössze három nappal azelőtt házasodtak össze, hogy Theo meghalt. Minden bizonnyal mélyen megrázta, hogy az egyébként általában örömtelinek számító eseményt rögtön ilyen tragédia követte. Három hónappal korábban, Theo balesete után Devonban felmerült, hogy mint egy kihalófélben levő dinasztia utolsó sarjainak egyike, igazán írhatna a nőnek néhány együttérző sort. A gondolat megragadt a fejében, mint kabát hajtókáján a szösz, ám tett nem követte.

Ha nem veti meg annyira kuzinját, akkor talán küldött volna egy kondoleáló levelet. Az élet sok szempontból kedvezett Theónak, amikor vagyonnal, előjogokkal és tetszetős külsővel áldotta meg, ő azonban ahelyett, hogy hálát mutatott volna a szerencséjéért, inkább önelégülten és fensőbbségesen viselkedett. Erőszakos alak volt, aki szerette megkeseríteni a gyengébbek életét. Devon képtelen volt eltekinteni bármiféle sértéstől vagy provokációtól, s ennek az lett a vége, hogy mindig összeverekedett Theóval, ahányszor csak találkoztak. Hazudott volna, ha azt állítja: sajnálattal tölti el, hogy sosem látja már viszont unokatestvérét.

Ami pedig Theo özvegyét illeti, nos, a nő igazán nem szorult rá az együttérzésére. Fiatal, gyermektelen, és ott van az özvegyi eltartásra elkülönített tulajdonrész, amely megkönnyíti, hogy újra férjet találjon magának. Bár az a hír járta, hogy igazi szépség, ezt nehéz lett volna megítélni, ugyanis a súlyos, fekete fátyol nyomasztó ködfelhőként borította be. Egy dologhoz azonban kétség sem fért: az imént hallottak után nyilván megvetésre méltónak találja Devont.

Ez a férfit a legkevésbé sem izgatta.

Westtel együtt meghajtotta magát, amit az özvegy közönyös bókolással viszonzott. – Isten hozta, uram. Ahogy Mr. Ravenelt is. Mihelyt lehet, összeállítom a háztartási eszközök listáját, amely nagyban megkönnyíti majd a szervezett módon történő fosztogatást és zsákmányolást. – A hang arisztokratikusan csengett, s minden tisztán kiejtett szótag fagyos utálatról árulkodott.

Devon éber tekintettel figyelte, ahogy beljebb lép a helyiségbe. A nő túl vékony volt az ő ízléséhez képest, a terebélyes gyászruhában valósággal elveszett, az alakja pálcikaszerűnek tűnt. Fegyelmezett tartásában volt azonban valami megragadó, ami mintha arra utalt volna, hogy a higgadtság mellett szorult belé némi szenvedély is.

– Részvétem az önt ért veszteség miatt – szólalt meg a férfi.

– Gratulálok mindahhoz, amit elnyert.

Devon összevonta a szemöldökét. – Biztosíthatom, sosem vágytam a férje címére.

– Így igaz – bólogatott West. – Londonból idefelé jövet végigpanaszkodta az utat.

Devon lesújtó pillantást vetett öccsére.

– Sims, a komornyik a rendelkezésükre áll, hogy körbevezesse önöket a házon és a környékén, amikor kedvük támad megtekinteni – közölte az özvegy. – Én pedig visszatérek a szobámba, és elkezdek csomagolni, minthogy semmi hasznomat nem veszi majd, ahogy azt az imént meg is állapította.

– Lady Trenear, úgy vélem, kedvezőtlenül indult az ismeretségünk – jegyezte meg kurtán Devon. – Elnézését kérem, amennyiben megsértettem volna.

– Erre semmi szükség, uram. Pontosan erre számítottam öntől – folytatta, mielőtt a férfi válaszolhatott volna. – Megkérdezhetem, hogy mennyi ideig szándékszik Eversby Prioryban maradni?

– Két éjszakát terveztem. A vacsoránál talán megbeszélhetnénk…

– Attól tartok, nem tudunk önnel vacsorázni, sem a sógornőim, sem jómagam. Lesújt bennünket a gyász, ezért magunkban étkezünk.

– Grófnő…

A nő azonban rá sem hederített, és egyetlen szó nélkül elhagyta a szobát. Még csak nem is bókolt.

A döbbent és felháborodott Devon összeszűkült szemmel meredt az ajtóra. Nő őt még sosem kezelte ilyen lenézéssel. Érzékelte, hogy indulata kezd a felszínre törni. Hogy az ördögbe tarthatja ez a nő felelősnek őt a helyzetért, amikor neki aztán semmi választása sem volt?

– Mit tettem, hogy ezt érdemeltem? – fakadt ki.

West ajka megrándult. – Mármint azt a megjegyzésedet leszámítva, hogy az özvegyet kidobni, az otthonát pedig földig rombolni készülsz?

– Elnézést kértem!

– Nőtől sose kérj elnézést. Azzal csak megerősíted, hogy hibáztál, és ezzel még inkább felbőszíted őket.

Márpedig Devonnak esze ágában sem volt elviselni ilyen fokú arcátlanságot attól a teremtéstől, aki ahelyett, hogy felajánlotta volna a segítségét, inkább még őt okolta mindenért. Özvegy vagy sem, kénytelen lesz megtanulni egy régóta időszerű leckét.

– Beszélek vele – jelentette ki zordan.

West a kárpitozott pamlagra emelte a lábát, végignyújtózott rajta, majd egy párnát igazított a feje alá. – Majd ébressz fel, ha végeztél.

Devon elhagyta a fogadószobát, és hosszú, rugalmas léptekkel elindult az özvegy után. Lady Trenear már a folyosó végén járt, de olyan sebesen, hogy ruhája és fátyla hullámzott körülötte, mint valami kalózhajó kibomló vitorlái.

– Várjon! – szólt utána a férfi. – Amit az imént mondtam… nem úgy értettem.

– Dehogynem! – A nő megtorpant, majd hirtelen megperdült. – Szándékában áll tönkretenni a birtokot, a családi örökségét, és mindezt a saját önző céljai érdekében.

Devon megállt előtte, a kezét ökölbe szorította. – Figyeljen rám – fogott hozzá hűvös hangon. – Eddigi életem során a legtöbb, aminek a felügyeletével foglalkoznom kellett, egy sorházi lakás, egy szakács-szobalány, egy inas, meg egy ló volt. Most pedig azt várják el tőlem, hogy vegyem a kezembe egy megroggyant birtok igazgatását, amelyhez kétszáz kisebb gazdaság is tartozik. Azt hiszem, ezt bárki megértené. Tán még némi együttérzésre is számíthatnék.

– Jaj, szegény ember! Micsoda megpróbáltatás! Milyen kellemetlen is lehet, hogy saját magán kívül valaki másra is kell gondolnia!

Miután ezt odavetette, a nő már indult volna tovább. Azonban véletlenül a folyosó egy olyan szakaszán állt meg, ahol fülkét alakítottak ki egy kis szobornak vagy egyéb piedesztálon álló műtárgynak.

Devon kihasználta az előnyös helyzetet. Kezét két oldalt a fülke pereméhez támasztotta, megakadályozva ezzel a nő távozását. Hallotta, ahogy Lady Trenear levegő után kap, és bár erre nem volt túl büszke, azért érzett némi elégtételt, hogy sikerült megriasztania.

– Engedjen távozni – suttogta a nő.

A férfi azonban meg sem moccant, és továbbra is elállta az útját. – Előbb árulja el a nevét.

– Miért? Sosem engedném meg, hogy a keresztnevemen szólítson.

Devon ingerülten meredt az elfátyolozott alakra. – Felmerült már önben, hogy az ellenségeskedésnél többet nyerhetünk azzal, ha együttműködünk?

– Elvesztettem a férjemet és az otthonomat. Ön szerint pontosan mit is nyerhetnék, uram?

– Mi lenne, ha ezt eldöntené, még mielőtt végképp ellenséget csinál belőlem?

– Már azelőtt is ellenség volt, hogy betette volna ide a lábát.

Devon azon kapta magát, hogy igyekszik átkukucskálni a fátylon. – Muszáj viselnie ezt a nyavalyás ponyvát? – tudakolta bosszúsan. – Olyan, mintha holmi lámpaernyővel társalognék.

– Gyászfátyolnak hívják, és igen, látogató jelenlétében muszáj viselnem.

– De én nem látogató vagyok, hanem a kuzinja.

– Nem vér szerinti, pusztán a házasságom révén az.

Miközben a nőt fürkészte, Devon érezte, hogy a haragja kezd elszállni. Hiszen ez a nő annyira pici volt, olyan törékeny és fürge, mint egy veréb. A hangja ettől megenyhült. – Ugyan már, ne legyen ilyen makacs. Az én társaságomban igazán nem kell felvennie, kivéve persze, ha a gyásza zokogásban nyilvánul meg… Mert ebben az esetben ragaszkodnék ahhoz, hogy azonnal visszaterítse magára. Ki nem állhatom, ha egy nő sír.

– Mert mélyen legbelül olyan lágyszívű? – érdeklődte meg gúnyosan Lady Trenear.

Ekkor sajgón felelevenedett a férfi egy régi emléke. Évek óta nem engedte meg magának, hogy erre gondoljon. Most is megpróbált megszabadulni tőle, de az elméje konokul kitartott, és az istennek sem foszlott szét az emlékkép, amelyben mindössze öt- vagy hatéves lehetett, és anyja öltözőszobájának bezárt ajtaja előtt kuporgott. Végtelenül felkavarták a helyiségből kiszűrődő hangok. Fogalma sem volt, pontosan mi ríkathatta meg az anyját, de nyilván valami csalódással végződő szerelmi történet lehetett, amelyből bőven akadt az életében. Szépségéről híres anyjánál az sem volt ritka, hogy egyetlen éjszaka leforgása alatt beleszeressen valakibe, és rögtön el is hidegüljön tőle. Az apját annyira megviselték a nő szeszélyei, meg a saját démonaival való hadakozás, hogy szinte sosem tartózkodott otthon. Devon felidézte, hogyan fojtogatta a tehetetlenség az anyja zokogását hallgatva, de nem volt képes bejutni hozzá. Így hát mindössze annyit tehetett, hogy zsebkendőket csúsztatott be az ajtó alatt, könyörgött, hogy nyissa ki, és újra meg újra megkérdezte, hogy mi a baj.

– Dev, olyan édes vagy – szipogta az anyja. – Persze, a kisfiúk mindig azok. De aztán felnőve annyira önzővé és kegyetlenné válnak. Arra születtetek, hogy összetörjétek a nők szívét.

– Én nem fogom, anyácskám! – kiáltotta riadtan a fiú. – Ígérem, én sosem fogom.

A nő hüppögve felnevetett, mintha a fia valami ostobaságot mondott volna.

– Dehogynem, szívecském. Akkor is megteszed, ha különben nem is áll szándékodban.

Ez a jelenet ugyan megismétlődött néhányszor, Devon mégis erre az alkalomra emlékezett a legélesebben.

Mint kiderült, az anyjának igaza volt. Legalábbis gyakran érte az a vád, hogy összetöri a nők szívét. Pedig ő mindig előre tisztázta, hogy nem áll szándékában megnősülni. Még ha beleszeretne is valakibe, sem tenne ilyen ígéretet. Minden ígéretet meg lehet szegni, így nincs is rá semmi ok. Már korán megtapasztalta, miféle fájdalmat képesek okozni azok, akik szeretik egymást, ezért a legkevésbé sem akart ilyesmit tenni.

Figyelme visszatért az előtte álló nőhöz. – Nem, nem vagyok lágyszívű – válaszolta meg a kérdését. – Véleményem szerint a női könnyek nemcsak manipulálni kívánnak, de a tetejében még taszítóak is.

– Önnél ocsmányabb férfival még nem találkoztam – jelentette ki a nő mély meggyőződéssel.

Devon mulatságosnak találta, hogy úgy ejtette ki minden egyes szavát, mintha nyilakat lőne ki.

– Összesen hány férfi tartozik az ismeretségi körébe?

– Ahhoz épp elég, hogy felismerjem, melyikük gonosz.

– Erősen kétlem, hogy ezen a fátylon át bármit is látna. – A férfi egy ujjal megbökte a fekete kreppanyag szegélyét. – Nem hinném, hogy szívesen viseli.

– Pedig igen.

– Mert elrejti sírás közben az arcát. – Devon nem annyira kérdezett, mint inkább kinyilatkoztatott.

– Sosem sírok.

A meghökkent férfi azon töprengett, hogy talán rosszul hallotta. – Mármint úgy érti, a hitvese balesete óta?

– Akkor sem sírtam.

Miféle nő mondana ilyesmit, még ha történetesen igaz is lenne? Devon megfogta a fátylat, és elkezdte felemelni. – Maradjon nyugton. – Sikerült egy jó maroknyi kreppet átvetnie a kis fejdíszen, amely az egészet megtartotta. – Nem, ne húzódjon el. Mi ketten most szépen megállunk itt, egymással szemben, és kísérletet teszünk arra, hogy civilizált párbeszédet folytassunk. Te jó ég, ebből akár egy egész kereskedőhajó vitorlázata is kitelne…

Elállt a szava, amikor a nő arca láthatóvá vált. Borostyánszínű szempár bámult rá vissza, amelynek külső szöglete enyhén felfelé ívelt, akár a macskáké. Egy pillanatra képtelen volt levegőhöz jutni, képtelen volt gondolkodni, csak érzékszervei működtek, amelyek megpróbálták befogadni a tapasztaltakat.

Még sosem látott ehhez fogható nőt.

Fiatalabb volt, mint képzelte, a bőre halvány, gesztenyeszínű haja olyan dús, hogy a hajtűk alig tartották meg. A magasan ülő, hangsúlyos járomcsont és a keskeny állkapocs által alkotott háromszög miatt az arcvonásaiban is volt valami finoman macskaszerű. Az ajka annyira telt, hogy lágynak tűnt még most is, amikor pedig megrovóan összeszorította. Bár a nőt a szó megszokott értelmében nem lehetett szépnek mondani, a külseje olyan rendkívüli módon egyedi volt, hogy nem lett volna semmi értelme holmi szépséget emlegetni.

Gyászruhája szorosan a testéhez simult a nyakától a csípőjéig, majd onnan bonyolult hajtásokkal omlott a földig. A férfi csak sejthette, miféle alak bújhat meg a fűző, a fodrok és a mesteri szabás mögött. Még a kezét és csuklóját is fekete kesztyű takarta. Az arcán kívül mindössze a nyakából lehetett egy egész keveset látni, ahol a magas gallérban volt egy U formájú vágás. Devon kizárólag emiatt figyelhetett fel arra, hogy a nő kiszolgáltatottan nyel egyet. A nyaka olyan sebezhetőnek, olyan puhának, olyan intim testrésznek tűnt… mint ahová egy férfi odaszoríthatja az ajkát, és megérezheti alatta a vér lüktetését.

Ott akarta kezdeni… a nyakát csókolva, miközben levetkőzteti, mintha valami bonyolultan becsomagolt ajándékról hántaná le az elegáns csomagolást… a nő pedig nyöszörögve vonaglik alatta. Ha másról lett volna szó, ha mások a körülmények, Devon ott helyben elcsábította volna. De ráeszmélt arra, hogy nem ácsoroghat partra vetett halként tátogva, hát vadul keresgélni kezdett vágyakozó, kusza gondolatai között valami konvencionális megjegyzés, valami értelemmel bíró mondat után.

Óriási meglepetésére a nő törte meg a csendet. – Kathleen a nevem.

Ír származásra vall. – És miért nincs semmiféle akcentusa?

– Gyerekkoromban kerültem Angliába, a családunk Leominsterben lakó barátaihoz.

– Miért?

A nő összevonta ívelt szemöldökét. – A szüleimet igen lekötötte a lovaikkal való foglalkozás. Minden évben több hónapot is Egyiptomban töltöttek, ahol arabs jószágokat vásároltak, hogy hazahozzák. Én… velem így sok volt a vesződség. De lótenyésztő barátaik között akadt egy házaspár, Lord és Lady Berwick, akik felajánlották, hogy magukhoz vesznek, és a saját két lányukkal együtt nevelnek fel.

– A szülei még mindig Írországban élnek?

– Anyám elhunyt, de apám még ott lakik. – A nő pillantása távolivá vált, mintha a gondolatai messze jártak volna. – Tőle kaptam nászajándékba Asadot.

– Asad? – meredt rá értetlenül Devon.

Kathleen visszanézett rá. Zavartnak tűnt, arcát a nyakától a homlokáig pír öntötte el.

A férfi ekkor értette csak meg. – A ló, amelyik ledobta magáról Theót – suttogta.

– Nem Asad hibája volt! De annyira rosszul tanították be, hogy apám inkább visszavásárolta attól az embertől, aki eredetileg megvette.

– És miért ajándékozott önnek egy problémás állatot?

– Lord Berwick gyakran megengedte, hogy segítsek neki a fiatal csikók betörésében.

Devon pillantása szándékolt lassúsággal vándorolt végig a nő finom csontú testén. – Hiszen alig nagyobb egy verébnél!

– Egy arab lónál az ember nem folyamodik nyers erőhöz. Érzékeny fajta… megértést és szakértelmet igényel.

Pont az a két dolog, ami Theóból hiányzott. Hogyan lehetett olyan átkozottul ostoba, hogy kockára tette a nyakát, és emellett egy értékes jószágét is?

– Theo vakmerőségből csinálta? – Devon nem tudta megállni, hogy meg ne kérdezze. – Kérkedni akart?

A ragyogó szempárban mintha perzselő szenvedély villant volna, de szinte azonnal ki is hunyt. – Dühös volt. Nem lehetett lebeszélni róla.

Igen, ilyen egy valódi Ravenel.

Ha bárki ellentmondani merészelt Theónak vagy megtagadott tőle valamit, abból temperamentumos jelenet lett. Kathleen talán azt képzelte, hogy megbirkózik a férfi természetével, vagy hogy az együtt töltött idő során megszelídül. Tudhatta volna, hogy egy Ravenel esetében a forrófejűség legtöbbször még az önfenntartási ösztönön is felülkerekedik. Devon szerette volna, ha elmondhatja magáról, hogy ő bezzeg felette áll az ilyesminek, de a múltban többször is maga alá gyűrte az indulat, és ilyenkor átadta magát az emésztő düh vulkánkitörésre emlékeztető forrongásának. Ami mindig csodás érzés volt… egészen addig, míg szembe nem kellett nézni a következményekkel.

Kathleen összefonta a mellkasán a karját, fekete kesztyűs, apró kezével a könyökét szorongatta. – Vannak, akik szerint meg kellett volna öletnem Asadot a baleset után. De kegyetlen és téves döntés lenne a lovat büntetnem valamiért, ami nem is az ő hibája.

– Gondolt arra, hogy eladja?

– Nem szeretném. De még ha rá is szánnám magam, előbb rendesen be kéne idomítanom.

Devon kétségbe vonta, hogy bölcs dolog lenne Kathleent annak a lónak a közelébe engedni, amely bár véletlenül, de mégiscsak végzett a férjével. Emellett minden valószínűség szerint nem is tölt már annyi időt Eversby Prioryban, hogy valamire jusson az arab jószággal.

Csakhogy erre nem most kellett rávilágítania.

– Szeretném körüljárni az épületet – közölte. – Velem tartana?

A nő mintha zavarba jött volna, és fél lépést hátrált. – Hívatom a főkertészt, hogy körbevezesse.

– De én az ön társaságára vágyom. – A férfi kis szünetet tartott, majd célzatosan rákérdezett. – Nem fél tőlem, ugye?

Kathleen összevont szemöldökkel nézett vissza. – Természetesen nem.

– Akkor sétáljunk együtt.

A nő ügyet sem vetett a felé nyújtott karra. – Ne szóljunk az öccsének? – tudakolta bizonytalanul.

Devon csak a fejét rázta. – Éppen szundikál.

– Most? Vagy beteg netán?

– Nem, csak West a macskák időbeosztását tette a magáévá. Ennek értelmében hosszú órákat tölt szundítással, majd szán némi időt a külseje csinosítgatására is.

Látta, ahogy a nő ajka önkéntelenül is mosolyra húzódik. – Nos, akkor menjünk – mormolta Kathleen. Utat tört magának a férfi mellett, és fürge léptekkel máris elindult a folyosón. Devon habozás nélkül követte.

2. fejezet

Bár Kathleen mindössze perceket töltött Devon Ravenel társaságában, semmi kételye nem maradt afelől, hogy igaz lehet a kárhoztató szóbeszéd, ami eljutott hozzá. Egy önző tökfilkó. Egy taszító, bárdolatlan, élvhajhász aranyifjú.

Habár jóképű… azt meg kellett hagyni. De nem úgy, mint Theo, akit egy ifjú Apolló finom metszésű arcával és arany fürtjeivel áldott meg a sors. Devon Ravenel tetszetős, ám zord vonásai merész és hányaveti jellemről árulkodtak, s a belőle áradó mély cinizmus miatt letagadhatatlan volt eddig eltelt huszonnyolc éve. Valami különös érzés futott át a nő testén minden alkalommal, ahányszor csak belenézett a férfi szemébe, amely feltűnően kék volt, akár a vad hullámokat vető téli tenger, s az élénk színű szivárványhártyát kékesfekete gyűrű vette körül. Devon simára borotválta az arcát, de a borostája olyan erős volt, mintha a legélesebb penge sem lenne képes teljesen eltávolítani.

Pontosan az a fajta férfi volt, akitől Kathleent mindig is óvta az őt felnevelő Lady Berwick. – Kedvesem, összehoz majd a sors olyan személyekkel, akik valamit akarnak tőled. Olyan férfiakkal, akiknek nincs semmiféle gátlásuk, akik behízelgő módon hazugsághoz és a csábítás trükkjeihez folyamodnak, hogy ártatlan ifjú hölgyeket romlásba döntsenek pusztán a saját tisztátalan vágyaik kielégítése céljából. Ha ilyen gazember társaságában találnád magad, egy percig se habozz, hanem menekülj!

– De honnan fogom tudni egy férfiról, hogy a gazemberek közé tartozik vagy sem? – kérdezte meg a lány.

– Onnan, hogy a szemében megcsillan valami romlottság, és hogy minden erőfeszítés nélkül képes elbűvölni. Akár egészen felkavaró tapasztalataid is támadhatnak a közelében. Az effajta személyeknek van valami a testi jelenlétében… valami „állati vonzerő”, ahogy azt édesanyám nevezte. Érted, miről beszélek, Kathleen?

– Azt hiszem – felelte, pedig akkor még egyáltalán nem fogta fel.

Most azonban Kathleen már pontosan értette, mire is célzott Lady Berwick. A mellette lépkedő férfinak bőségesen jutott az „állati vonzerőből”.

– Az eddig látottakból ítélve, ezt a korhadó gerendájú házat talán bölcsebb lenne felgyújtani, mint megkísérelni rendbe hozni.

A nő szeme elkerekedett. – Eversby Priory történelmi jelentőségű épület. Négyszáz éves!

– Bármibe fogadnék, hogy a csővezetékei is…

– A csőhálózat megfelelően működik – védekezett a nő.

A férfi felvonta egyik szemöldökét. – Elég jól ahhoz, hogy zuhanyfürdőt vehessek?

Kathleen kis habozás után válaszolt. – Zuhanyfürdőt nem lehet…

– Akkor kádfürdőt? Csodás. És vajon milyen korszerű dézsafélében áztatom majd magam ma este? Valami rozsdás vödörben?

Őszinte bánatára Kathleen megérezte, hogy az ajka kezd mosolyra húzódni. De sikerült elfojtania, majd méltósággal így felelt: – Egy hordozható bádogkádban.

– A fürdőszobákban nincsenek öntöttvas kádak?

– Attól tartok, fürdőszobák sincsenek. A bádogkádat beviszik önhöz az öltözőszobájába, majd eltávolítják, amikor végzett.

– Van csővezetéken érkező víz? Bárhol az épületben?

– A konyhában és az istállóban.

– De a házban természetesen vannak vízöblítéses illemhelyek, ugye?

A tapintatlan téma felvetése miatt megrovó pillantás lett a jutalma.

– Ha az ön érzékenységét nem háborítják fel túlzottan a lovak – mutatott rá a férfi –, amelyek igazán nem arról híresek, hogy szemérmesen titkolnák fizikai életfunkcióikat, akkor minden bizonnyal képes lesz elárulni azt is, hogy az épületben hány vízöblítéses illemhely található.

Kathleen elpirult, de kényszerítette magát, hogy feleljen: – Egy sincs. Éjszaka éjjeliedényt használunk, napközben pedig ott a kinti árnyékszék.

Devon hitetlenkedő pillantást vetett rá. Mintha őszintén mellbe vágta volna a gondolat. – Egy sincs? Hajdanán ez a ház volt Anglia egyik legvirágzóbb birtoka. Hát mi az ördögnek nem csináltatták meg a csatornázást?

– Theo azt mondta, az apja nem látta semmi szükségét, hiszen annyi szolgálójuk volt.

– Hát persze! Nincs is annál lelkesítőbb, mint nehéz vizesvödrökkel szaladgálni lépcsőn fel, lépcsőn le. Hogy az éjjeliedényeket ne is említsem. Szerfelett hálásak lehetnek a szolgálók, hogy eddig senki sem fosztotta meg őket ettől a mulatságtól.

– Nem szükséges gúnyolódnia – bökte ki a nő. – Nem az én döntésem volt.

Miközben végigsétáltak a tiszafákkal és díszkörtefákkal szegélyezett, ívesen elkanyarodó utacskán, a férfi arckifejezése egyre mogorvábbá vált.

Amikor Theo Kathleennek említést tett Devonról és az öccséről, csak két gazembernek nevezte őket. – Messze kerülik az úri társaságot, és szívesen időznek kifogásolható jellemű emberek társaságában – magyarázta Theo. – Nem ritkán az East End tavernáiban, meg azon házakban, ahol sportfogadásokat lehet kötni. Mindenféle taníttatás el volt pazarolva rájuk. Weston például azért hagyta el idő előtt Oxfordot, mert nem akart Devon nélkül ott maradni.

A nő azt is megsejtette, hogy bár Theo nem rajongott túlzottan egyik távoli unokatestvéréért sem, Devont kifejezetten utálta.

Mily különös fintora a sorsnak, hogy épp ez az ember lép majd a helyébe.

– Miért ment hozzá Theóhoz? – Kathleen összerezzent Devon váratlan kérdésétől. – Szerelemből?

A nő enyhén összevonta a szemöldökét. – Jó néven venném, ha a társalgásunkban hétköznapi témákra szorítkozna.

– A hétköznapi témák végtelenül untatnak.

– Társaságban ennek ellenére elvárható, hogy ez gördülékenyen menjen egy olyan férfinak, aki az ön társadalmi helyzetében van.

– Theónak például ment? – érdeklődte meg kajánul Devon.

– Igen.

A férfi felhorkant. – Erről az oldaláról sosem ismerhettem meg. Talán azért, mert mindig túlságosan is lekötött, hogy elkerüljem az öklét.

– Úgy vélem, biztonsággal kijelenthetjük, hogy önök Theóval nem a legjobbat hozták ki egymásból.

– Hát nem. Ami a gyarlóságainkat illeti, mintha túlságosan is hasonlítottunk volna. És úgy tűnik, bennem nincs meg egy sem Theo erényei közül – tette hozzá Devon csúfondáros hangon.

Kathleen nem felelt, helyette némán végignézett a fehér hortenziák, muskátlik és hosszú szárú, piros bugatölcsérek bokrain. Mielőtt hozzáment volna Theóhoz, úgy hitte, tisztában van a férfi minden erényével és fogyatékosságával. A fél éven át tartó udvarlás és az eljegyzés ideje alatt táncmulatságokon és estélyeken vettek részt együtt, kocsikáztak, kilovagoltak. Theo mindig tökéletesen elbűvölőnek bizonyult. Bár Kathleen figyelmét barátai már korábban felhívták a hírhedt Ravenel-temperamentumra, nem igazán hallgatta meg a véleményüket, mert túlságosan belehabarodott a férfiba. Emellett Theo valódi természetére már az udvarlással járó kötöttségek miatt sem derülhetett fény: ha látogatóba jött, mindig volt velük gardedám, otthonról pedig csak keveset jártak el. Kathleen túl későn döbbent rá egy igen fontos tényre: egy nő csak akkor ismerhet meg igazán egy férfit, ha már együtt élt vele egy ideig.

– Meséljen Theo húgairól – hallotta meg Devon hangját. – Úgy emlékszem, hárman vannak. Hajadon mindegyik?

– Igen, uram.

A legidősebb Ravenel lány, Helen huszonegy esztendős volt, az ikrek, Cassandra és Pandora pedig tizenkilenc évesek. Sem Theo, sem az apjuk nem tett említést a lányokról a végrendeletében. Egy kékvérű családból származó, ám minden hozományt nélkülöző ifjú hölgy számára nem volt egyszerű megfelelő kérőt találni. Az új grófot pedig semmiféle törvény sem kötelezte arra, hogy gondoskodjon mindannyiukról.

– Van a lányok között olyan, akit már bevezettek a társaságba? – kérdezte Devon.

Kathleen tagadón rázta a fejét. – Az utóbbi négy évben tulajdonképpen egyfolytában gyászoltak. Először az édesanyjuk halt meg, aztán a gróf is. Idén kellett volna bemutatni őket a társaságban, de így… – A nő hangja elhalkult.

A férfi lecövekelt egy virágágyás mellett, ezért Kathleen is kénytelen volt megállni. – Tehát három hajadon úrilány, akinek nincs sem jövedelme, sem hozománya, emellett alkalmatlanok bármiféle munkára, és túl előkelő a származásuk ahhoz, hogy valami közrendű fickóhoz menjenek feleségül. A vidéken töltött évek után pedig minden bizonnyal olyan unalmasak, akár a krumplifőzelék.

– Nem unalmasak. Sőt, ami azt illeti…

De elakadt a szava, mert valahol éles sikoltás hangzott fel.

– Segítség! Ádáz állatok támadtak rám! Könyörüljetek, ti vad korcsok! – A fiatal női hangban épp elég riadalom csengett ahhoz, hogy meggyőző legyen.

Devon egy másodpercet sem vesztegetve végigvágtatott az ösvényen, és berontott egy fallal elkerített kert nyitott kapuján. A virágokkal szegélyezett pázsiton fekete ruhás lány hempergett, két fekete spániel pedig újra meg újra felugrott rá. Devon léptei lelassultak, amikor a lány sikolya visítozó kacagásba csapott át.

– Az ikrek… csak játszanak – magyarázta kissé kapkodva a levegőt Kathleen, amikor utolérte.

– A jó életbe! – hördült fel Devon, és dobbanva megtorpant, hogy lába mellett kisebb porfelhő rebbent fel.

– Vissza, ti hitvány ebek! – kísérletezett Cassandra holmi kalózos kurjongatással, miközben a kezében tartott gallyat kardként forgatva támadott és hárított. – Mert ha nem, lenyúzom a nyavalyás irhátokat, titeket pedig a cápák elé vetlek! – Aztán a térdére fektette az ágat, és ügyes mozdulattal kettétörte. – No, futás, ezt hozzátok vissza, hajósinasok, de tüstént – közölte a spánielekkel, és áthajította a füves részen a darabokat.

A két kutya vidor csaholással az ágak után vetette magát.

Pandora, a pázsiton heverő lány megpillantotta a látogatókat, felkönyökölt, és kesztyűtlen kezét a homlokához emelte, hogy árnyékot vessen a szemére. – Hahó, szárazföldi patkányok! – kiáltott oda jókedvűen. A lányok nemcsak kesztyűt, de főkötőt sem viseltek. Pandora egyik kézelőjének nyoma veszett, Cassandra szoknyájának elején leszakadt fodor leffegett.

– Lányok, hol a fátylatok? – korholta őket Kathleen.

Pandora hátrasimított néhány tincset a szeméből. – Az enyémet átalakítottuk halászhálóvá, Cassandráét pedig arra használtuk, hogy gyümölcsöt mossunk benne.

Hosszú, kecses végtagjaikkal, a kócos hajukon meg-megcsillanó napfénnyel olyan elragadó látványt nyújtott az ikerpár, hogy teljességgel érthetővé vált, miért a görög mitológia hősnőiről nevezték el őket. Kipirult arcú hancúrozásukban volt valami minden szabályt semmibe vevő, ugyanakkor derűsen zabolátlan vonás.

Cassandrát és Pandorát túlságosan sokáig tartották elzárva a világtól. Kathleen magában úgy ítélte meg, nagy kár, hogy Lord és Lady Trenear összes szeretete kizárólag Theóra irányult, egyetlen fiúgyermekükre, akinek születése biztosította a család és a grófi cím fennmaradását. Mivel egy második örököst is szerettek volna, három lányuk nemkívánatos érkezését egyértelmű katasztrófaként fogták fel. A csalódott szülőknek igazán nem esett nehezükre tudomást sem venni Helenről, aki csendes, visszahúzódó lány volt. A fékezhetetlen ikrek esetében pedig hagyták, hadd boldoguljanak, ahogy tudnak.

Kathleen Pandorához lépett, felsegítette a földről, majd elkezdte szorgosan lesöprögetni a szoknyájára tapadt leveleket és fűszálakat. – Kedvesem, reggel emlékeztettelek arra, hogy ma vendégeink lesznek. – Megpróbálta megszabadítani a kutyaszőrtől is, mindhiába. – Azt reméltem, hátha találtok magatoknak valami békés elfoglaltságot. Mint például az olvasás…

– Már elolvastunk minden egyes könyvet a könyvtárban – felelte Pandora. – Háromszor is.

Cassandra a csaholó spánielekkel odalépett Devonhoz. – Ön a gróf? – tudakolta.

A férfi lehajolt, hogy megsimogassa a kutyákat. Amikor felegyenesedett, az arca komoly volt. – Igen. Sajnálom. Nincs szó, amely leírhatná, mennyire szeretném, ha a bátyjuk életben lenne.

– Szegény Theo – bólintott Pandora. – Folyton vakmerő, meggondolatlan dolgokat művelt, és sosem lett semmi baja. Legyőzhetetlennek képzeltük.

– Ezzel Theo is így volt – tette hozzá Cassandra elgondolkodva.

– Uram, hadd mutassam be Lady Cassandrát és Lady Pandorát – fordult a férfi felé Kathleen.

Devon szemügyre vette az ikreket, akik hölgyre nem, inkább szurtos külsejű erdei tündérre emlékeztettek. Kettejük közül talán Cassandra volt a szebb aranyszínű hajával, hatalmas, kék szemével, ívelt ajkával. Pandora ezzel szemben karcsúbb volt, vékonyabb, a haja sötétbarna, az arca szögletesebb.

A fekete spánielek körbeugrálták őket. Pandora Devonhoz fordult. – Még sosem találkoztunk.

– De igen – felelte a férfi. – Volt egy családi összejövetel Norfolkban. De túl fiatalok ahhoz, hogy erre emlékezzenek.

– Ismerte Theót? – tudakolta Cassandra.

– Valamennyire.

A lány következő kérdése meglepte. – És kedvelte?

– Attól tartok, nem igazán – felelte a férfi. – Összeakasztottuk a bajuszt, nem is egyszer.

– A fiúk mindig verekszenek – jegyezte meg Pandora.

– Csak az erőszakos fráterek, meg a tökfilkók – pontosított Cassandra. Amikor ráeszmélt, hogy akaratlanul is megbánthatta Devont, jámbor képpel nézett fel rá. – Természetesen az ön kivételével, uram.

A férfi arcán mosoly suhant át. – Attól tartok, ez a leírás az én esetemben sem teljesen pontatlan.

– A Ravenel-temperamentum – bólogatott bölcs képpel Pandora, majd teátrális hangsúllyal odasúgta: – Bennünket is sújt.

– Egyedül a nővérünk, Helen úszta meg – jelentette ki Cassandra.

– Őt aztán semmi sem hozza ki a sodrából – mesélte a testvére. – Már többször is próbáltuk, de hiába.

– Uram, esetleg menjünk tovább az üvegházba? – fordult Kathleen Devonhoz.

– Ó, igen.

– Mi is veletek tarthatunk? – érdeklődte meg Cassandra.

Kathleen a fejét rázta. – Nem, kedvesem, azt hiszem, az lenne a legjobb, ha most bemennétek átöltözni.

– Csodás, a vacsoránál végre lesz egy új arc is! – rikkantotta Pandora. – Ráadásul olyan valaki, aki Londonból jött! Mindenről hallani akarok!

Devon kérdőn pillantott Kathleen felé.

A nő közvetlenül az ikreknek válaszolt. – Már felvilágosítattam Lord Treneart arról, hogy mély gyászunk miatt mi magunkban vacsorázunk.

A kijelentést azonnal tiltakozás követte. – De Kathleen, már olyan unalmas volt vendégek nélkül…

– Ígérem, mintaszerűen fogunk viselkedni…

– Mégiscsak a kuzinjaink!

– Kinek ártanánk vele?

Kathleen némi bűntudatot érzett, mivel tisztában volt azzal, mennyire vágynak a lányok egy kis szórakozásra. Csakhogy a mellette álló férfi azt tervezte, hogy megfosztja őket az egyetlen helytől, amit az otthonuknak nevezhettek. Ami pedig az öccsét, Westont illeti… már most kissé pityókásnak tűnt. Ártatlan teremtések számára nem megfelelő társaság két ilyen kujon, főleg ha a lányokban sem lehet megbízni azt illetően, hogy illedelmesen viselkednének. Ebből semmi jó sem származhat.

– Attól tartok, nem lehet – közölte határozott hangon. – Hagyjuk, hadd vacsorázzon békében a gróf úr és az öccse.

– De Kathleen! – könyörgött Cassandra. – Már olyan régen nem volt részünk semmi mulatságban.

– Természetesen nem – biccentett a nő, de meg kellett acéloznia magát, mert újra beléhasított a bűntudat. – Aki gyászol, az nem szokott mulatni.

Az ikrek elhallgattak, és mogorván meredtek rá.

Devon igyekezett enyhíteni a feszültséget, ezért Cassandrához fordult: – Kapitány, engedélyt kérek a szárazföldre lépéshez.

– Nosza, rajta – hangzott a durcás válasz. – Ön is, meg a némber is távozhat a pallón át.

Kathleen összevonta a szemöldökét. – Megkérnélek, Cassandra, hogy ne hívj némbernek.

– Még mindig jobb, mint a „csatakos hajópatkány” – bökte ki morcosan Pandora. – Én biztos annak neveztelek volna.

Kathleen korholó pillantást vetett felé, majd Devonnal az oldalán visszatértek a murvával felszórt ösvényre. – Nos? – kérdezte kis idő múlva. – Ön nem készül kritizálni engem?

– Nem jut eszembe semmi, ami jobb lenne a „csatakos hajópatkánynál”.

A nő képtelen volt elfojtani bűntudatos mosolyát. – Bevallom, nem tartom igazságosnak, hogy két életvidám fiatal nőtől elvárjam: viseljenek el egy újabb teljesen magányos évet, amikor pedig már négy ilyen áll mögöttük. Nem igazán tudom, hogyan kezeljem őket. Senki sem tudja.

– Sosem volt nevelőnőjük?

– Úgy értesültem, hogy több is, bár egyik sem bírta pár hónapnál tovább.

– Olyan nehéz lenne megfelelő alkalmazottat találni?

– Gyanítom, hogy a nevelőnők tökéletesen megfeleltek volna. A gond az, hogy nehéz illemre tanítani olyan lányokat, akiket semmi sem ösztönöz arra, hogy ezt elsajátítsák.

– És mi a helyzet Lady Helennel? Szintén ráfér az oktatás e téren?

– Nem, neki voltak magántanárai, és különórákat is kapott. Természetére nézve pedig jóval szelídebb.

Egyre közelebb értek a négy, egymás mellett álló üvegházhoz, amelyek ablaktáblái meg-megcsillantak a késő délutáni fényben. – Nem látok semmi rosszat abban, ha a lányok inkább odakint szaladgálnak, ahelyett, hogy szomorúan gubbasszanak odabent – jegyezte meg Devon. – Ha már itt tartunk, mi értelme fekete függönyt akasztani az ablakra? Miért nem szedik le, hadd áradjon be a napfény?

Kathleen a fejét rázta. – Abból botrány lenne, ha ilyen hamar eltávolítanánk a gyászdrapériákat.

– Még itt is?

– Igazán nem nevezném Hampshire-t a civilizáció peremének, uram.

– De mégis, ki tiltakozna?

– Én. Nem becsteleníteném meg Theo emlékét.

– Az ég szerelmére, hiszen nem szerez róla tudomást! Senkin sem segít, beleértve néhai kuzinomat, ha egy teljes háztartás borongós homályban él. Elképzelni sem tudom, hogy Theo ezt kívánta volna.

– Ön nem ismerte elég jól ahhoz, hogy meg tudja ítélni, mi lett volna a kívánsága – vágott vissza Kathleen. – Egyébként pedig a szabályokat nem lehet csak úgy félretolni.

– De mi van, ha a szabályok semmi célt nem szolgálnak? Ha többet ártanak, mint használnak?

– A puszta tény, hogy ön nem ért valamit, vagy nem ért egyet vele, még nem jelenti azt, hogy a dolog minden érdem nélkül való.

– Így igaz. De nyilván ön sem tagadja, hogy bizonyos hagyományokat idióták találtak ki.

– Erről nem kívánok beszélgetni – jelentette ki Kathleen, és fürgébben kezdett lépkedni.

– Ott van például a párbajozás – fejtegette Devon, akinek nem okozott gondot, hogy lépést tartson vele. – Az emberáldozat. A többnejűség… biztosra veszem, roppantul sajnálja, hogy ezzel a hagyománnyal leszámoltunk.

– Gondolom, ha tehetné, tíz felesége is lenne.

– Engem már egy is mélységesen boldogtalanná tudna tenni. Így a fennmaradó kilenc teljesen feleslegesnek számítana.

A nő hitetlenkedő pillantást vetett felé. – Uram, özvegy vagyok. Valóban nem fogja fel, hogyan kell egy hozzám hasonló helyzetben lévő nővel társalogni?

A férfi arckifejezéséből azt olvashatta ki, hogy nem érti.

– Miről diskurál az ember özvegyekkel? – akarta megtudni Devon.

– Semmiről, ami szomorúnak, megdöbbentőnek vagy illetlenül humorosnak számít.

– De akkor nem marad semmi, amiről beszélgethetnék!

– Hála az égnek! – suttogta némi hévvel Kathleen, mire a férfi elvigyorodott.

Kezét a nadrágja zsebébe süllyesztette, és figyelmesen körülnézett. – Hány holdon terül el a park?

– Körülbelül húsz angol hold.

– És az üvegházak? Mi van bennük?

– Egy orangerie, egy szőlőskert, de vannak helyiségek, amelyekben barack terem… és pálmák, páfrányok, virágok… Ebben orchideákat tartanak. – A nő benyitott az első üvegházba, Devon pedig követte.

Azonnal körülvette őket a vanília és a citrusok illata. Theo anyja, Jane abban élte ki egzotikus virágok iránti szenvedélyét, hogy a világ minden tájáról származó, ritka orchideafajtákat nevelt. Az üvegházhoz hozzáépítettek egy kazánházat, így odabent egész évben nyár közepére jellemző hőmérséklet uralkodott.

Kathleen belépve azonnal meglátta Helen karcsú alakját néhány sorral odébb. Anyja, a grófnő halála után a lány vállalta magára a kétszáz cserepes broméliafajta gondozását. Igen bonyolult volt megtanulni, melyik érzékeny növény mit igényel, ezért a kertészek közül csak néhány kiválasztott segíthetett neki.

Amikor Helen észrevette a látogatókat, azonnal felhajtott fátyla után nyúlt, és lehúzta az arca elé.

– Ne vesződj vele – jegyezte meg Kathleen száraz hangon. – Lord Trenear kifejezetten ellenzi a gyászfátylat.

Mivel a lány mindig is odafigyelt mások kívánságaira, hát azonnal levette a fátylat. Letette a vízzel teli kis kannát, és a vendégek felé indult. Bár nem volt meg benne a húgai életvidám, napsütötte csinossága, Helen a maga módján feltűnően vonzó jelenségnek számított, akár a hold hűvösen derengő fénye. Igen halvány volt a bőre, a haja a szőke legvilágosabb árnyalata.

Kathleen érdekesnek találta, hogy bár Lord és Lady Trenear mind a négy gyermekének nevét a görög mitológiából vette, Helen volt az egyetlen, akit egy halandó után neveztek el.

– Bocsássa meg, hogy megzavarjuk a munkájában – mondta Devon, miután a nő bemutatta.

A lány arcán tétova mosoly jelent meg. – Nem zavart meg, uram. Mindössze arról akartam meggyőződni, hogy az orchideáknak megvan-e mindenük.

– Honnan tudja, hogy nem szenvednek szükséget? – tudakolta a férfi.

– Ezt meg lehet állapítani a leveleik színéből, a szirmok állapotából. Megfigyelem, nem látom-e nyomát levéltetűnek vagy tripsznek, és igyekszem nem elfelejteni, mely fajok kedvelik a nedvesebb talajt, és melyek a szárazabbat.

– Megmutatná nekem is a virágokat? – kérdezte Devon.

Helen biccentett, és végigkalauzolta őket a cserepek sora mellett, rámutatva egy-egy érdekes példányra. – Ezeket mind az édesanyám gyűjtötte össze. Az egyik kedvence a Peristeria elata volt – intett egy hófehér virágú növény felé. – A virág középső része apró galambra emlékeztet, látja? Ez pedig a Dendrobium aemulum. A szirmai miatt nevezik „toll orchideának” is. – Helen arcán félénk, de csintalan mosoly suhant át, amikor hátrapillantott Kathleenre, és megjegyezte: – A sógornőm nem kedveli az orchideákat.

– Megvetem őket – ráncolta kelletlenül az orrát a nő. – Szerény külsejű, de nagy igényű növények, a virágzásukra mintha egy örökkévalóságot kellene várni. És akad köztük olyan, amelynek a szaga öreg csizmára vagy éppen bomló húsra emlékeztet.

– Azok tényleg nem a kedvenceim – ismerte be Helen. – De remélem, egy nap megkedvelem őket. Az embernek néha már az előtt is szeretnie kell valamit, hogy az méltóvá válna rá.

– Nem értek egyet – jelentette ki Kathleen. – Nem számít, mennyire sikerül megszeretned azt a vaskosabb fehér virágot ott, a sarokban…

– Az a Dressleria – jegyezte meg segítőkészen a lány.

– Igen. Még ha vadul rajongsz is érte, a szaga akkor is olyan, mint valami agyonhordott csizmáé.

Helen mosolyogva továbbvezette őket, és közben elmesélte, hogy az üvegház hőmérsékletét a szomszédos kazán és egy esővizes tartály segítségével biztosítják.

Kathleen észrevette, milyen érdeklődő tekintettel néz le Devon a lányra, és a tarkója tájékán kellemetlen bizsergést érzett. A férfi és West, az öccse, pont olyanok voltak, mint két erkölccsel mit sem törődő, élvhajhász aranyifjú, akik mintha valami régi, arisztokratákat szerepeltető, divatos regényből léptek volna elő. A külsejük elbűvölő, ám a lelkük könyörtelen, és aljas terveket szőnek. A nő úgy érezte, minél hamarabb viszi el a Ravenel lányokat a birtokról, annál jobb lesz mindannyiuknak.

Már elhatározta, hogy az özvegyi eltartás céljából elkülönített vagyonrész évjáradékát arra fogja használni, hogy elköltöztesse Eversby Prioryból mindhárom lányt. Nem nagy összegről volt szó, de ahhoz elég lesz, hogy megéljenek belőle, ha sikerül kiegészíteni valami úrinők számára is elfogadható tevékenységből származó pénzzel, mint amilyen például a hímzés. Keres egy házacskát, amelyben mindannyian elférnek, vagy talán szobákat bérel valami magánháznál.

Nem számít, milyen nehézségek várnak rájuk, annál minden csak jobb lehet, mint ha a három gyámoltalan lány ki lenne szolgáltatva Devon Ravenel kénye-kedvének.

3. fejezet

Este Devon és West megvacsorázott a hajdan fenséges, most azonban pusztulófélben lévő ebédlőben. Az étel sokkal ízletesebb volt, mint amire számítottak: hideg uborkaleves, narancsos fácánsült és édes zsemlemorzsával meghintett desszert.

– Kinyittattam a pincét az intézővel, hogy körülnézhessek a borok között – mesélte West. – Kolosszális a borgyűjtemény. Legalább tízféle import pezsgőt találtam a zsákmányban, húszféle cabernet-t, legalább annyi fajta bordeaux-it, és jelentős mennyiségű francia brandyt.

– Talán ha eleget iszom belőle, akkor fel sem fog tűnni, hogy a ház viszont omladozik – vágott vissza Devon.

– Az alapoknál a megingás semmi nyomát sem láttam. Nincsenek ferde falak például, és eddig a kőborításon sem figyeltem fel nyilvánvaló repedésekre.

Devon némi meghökkenéssel pillantott az öccsére. – Ahhoz képest, hogy rendszerint félig pityókás vagy, elég sok mindent észrevettél.

– Tényleg? – nézett fel nyugtalanul West. – Nézd el nekem… Úgy sejtem, egy óvatlan pillanatban kijózanodhattam. – A borospohara után nyúlt. – Eversby Prioryhoz tartozik Anglia egyik legszebb vadászterülete. Mi lenne, ha holnap lőnénk néhány nyírfajdot?

– Mesésen hangzik – jegyezte meg Devon. – Igazán élvezném, ha azzal kezdhetném a napot, hogy legyilkolok valamit.

– Utána beszélhetnénk a jószágigazgatóval és az ügyvéddel, hogy megtudjuk, mit lehet kezdeni ezzel a hellyel. – West kíváncsi tekintettel méregette a bátyját. – Még nem árultad el, mi történt délután, amikor elmentél sétálni Lady Trenearrel.

Devon ingerülten vállat vont. – Semmi.

Miután bemutatta Helennek, Kathleen hűvösen és kissé ridegen viselkedett, mialatt végigjárták az üvegházakat. Amikor elköszöntek egymástól, a nő arca olyan megkönnyebbülésről árulkodott, mintha holmi kellemetlen kötelességtől szabadult volna meg.

– Végig rajta volt a fátyol? – tudakolta West.

– Nem.

– És hogy fest?

Devon gúnyos pillantást vetett az öccse felé. – Ez meg mit számít?

– Csak kíváncsi vagyok. Theo válogathatott a nők között… nem vett volna feleségül egy madárijesztőt.

Devon a poharára szegezte tekintetét, és úgy lötyögtette benne a bort, hogy csillogott, mintha fekete rubin lenne. Nem igazán tudta pontosan leírni Kathleent. Persze elmondhatta volna, hogy a haja vöröses, a szeme aranybarna és macskásan ívelt. Hogy a bőre világos, de alatta mintha valami pír húzódna meg, amelytől az arca olyan halvány rózsaszínben játszik, akár a téli napsütés. És ahogy mozgott… az a kecses hajlékonyság, amit kordában tartott a csipkék, a fűző és a ruhadarabok számos rétege. Azonban mindez még mindig nem szolgált magyarázattal arra, miért izgatja annyira Devon fantáziáját… Mintha hatalmában állt volna kibontakoztatni benne valami egészen ismeretlen érzést, ha úgy hozza kedve.

– Ha csak a külsejét tekintve ítélünk, akkor azt mondanám, elég kellemes ahhoz, hogy az ember ágyba vigye – jelentette ki Devon. – De olyan a természete, mint valami felhergelt, vérszemet kapott foxterrieré. Mihelyt lehet, elküldöm a birtokról.

– És Theo húgai? Velük mi lesz?

– Lady Helen alkalmas valamiféle állás betöltésére… talán nevelőnőként. Persze az is igaz, hogy nincs épeszű feleség, aki felvenne magukhoz egy ilyen csinos lányt.

– Szóval csinos?

Devon fenyegetően meredt rá. – Tartsd magad távol tőle, West. Igen távol. Ne keresd azt a lányt, ne szólj hozzá, még csak ne is nézz rá. Ugyanez vonatkozik az ikrekre.

– És miért ne?

– Mert ártatlan fiatal lányok.

– Olyan törékeny virágszálak, hogy pár percet sem viselnének el a társaságomban? – tudakolta csípősen az öccse.

– Én nem a „törékeny” szót használnám. Az ikrek évek óta úgy szaladgálnak a birtokon, mint két kisróka. Naivak és nem is kicsit vadócok. Isten tudja csak, mit lehet velük kezdeni.

– Szánom őket, ha úgy kell kilépniük a világba, hogy nem védelmezi őket egy férfi sem.

– Ez nem az én gondom. – Devon a boroskancsó után nyúlt, és miközben újratöltötte a poharát, megpróbált nem gondolni arra, mi minden történhet a lányokkal. A világ valóban nem bánt gyengéden az ártatlan, ifjú nőkkel. – Theo felelőssége volt a lányokról gondoskodni. Nem az enyém.

– Úgy vélem, a színművekben ez az a pillanat, amikor felbukkan egy nemes lelkű hős, aki megmenti a hölgyeket, és mindent helyrehoz.

Devon hüvelyk- és mutatóujja begyével dörzsölgetni kezdte a szeme sarkát. – Az igazság az, West, hogy még ha akarnám, sem tudnám megmenteni ezt az átkozott birtokot meg a rászoruló hölgyeket. Sosem voltam hős, és nem is vágyom erre a szerepre.

– Minthogy a néhai gróf után nem maradt törvényes fiú utód, az elidegeníthetetlenség törvénye alapján az örökségi jogutódlás korlátozása e hiány okán érvénytelenné válik, s így az eredeti egyezség érvényessége lejár – darálta monoton hangon másnap reggel a család ügyvédje.

A dolgozószobát várakozásteljes csend töltötte be. Devon felnézett az előtte tornyosuló haszonbérleti iratokból, birtoklevelekből és üzleti könyvekből. A jószágigazgatóval és az ügyvéddel folytatott megbeszélést, akiket Mr. Totthillnak, illetve Mr. Foggnak hívtak, és egyikük sem tűnt egyetlen nappal sem fiatalabbnak kilencvenévesnél.

– Ez mit is jelent? – tudakolta Devon.

– Hogy a birtok az öné, uram, és azt tesz vele, amit csak akar. – Fogg megigazgatta cvikkerét, amelyen át úgy bámult a férfira, mint egy bagoly. – Jelen pillanatban nem köti az örökségi jogutódlás korlátozása.

Devon tekintete az öccsét kereste, aki egy sarokban álló karosszékben nyúlt el. Megkönnyebbülten néztek össze. Hála az égnek. Eladhatja a birtokot egészben vagy feldarabolva, kifizetheti az adósságokat, majd úgy folytathatja az életét, hogy ez ügyben nincs más kötelezettsége.

– Megtiszteltetésnek veszem, ha segíthetek az örökségi jogutódlás visszaállításában, uram – folytatta Fogg.

– Arra nem lesz semmi szükség.

A jószágigazgató és az ügyvéd nyugtalan képet vágott Devon válasza hallatán.

– Uram, biztosíthatom, hogy Mr. Fogg nagyon is érti a dolgát – szólalt meg Totthill. – Már kétszer is érvénybe helyezte ezt a korlátozást a Ravenel család megbízásából.

– Nem vonom kétségbe a szakértelmét. – Devon végre hátradőlt a székében, s csizmás lábát feltette az íróasztalra. – Ugyanakkor nem szeretném, ha a korlátozás megkötné a kezemet, mivel terveim szerint pénzzé teszem a birtokot.

A bejelentést döbbent csend fogadta.

– Melyik részét? – merészelte megérdeklődni Totthill.

– Az egészet, beleértve a házat.

A két elképedt férfi azonnal tiltakozásban tört ki. Eversby Priory történelmi jelentőségű örökség, amit a család ősei szolgálatuk és áldozataik fejében nyertek el… Devon pozíciója kikezdhető lesz, ha nem tartja meg legalább a birtok egy darabkáját… Tán csak nem szándékszik jövendő utódait abba a szégyenteljes helyzetbe hozni, hogy egy földbirtok nélküli címet hagy rájuk?

A férfi ingerülten intett, hogy hallgassanak el. – Ha megkísérelném megtartani Eversby Prioryt, az jóval nagyobb erőfeszítést igényelne, mint amennyit a birtok ér – közölte színtelen hangon. – Nincs józanul gondolkodó ember, aki más következtetésre jutna. Ami pedig jövendő utódaimat illeti, nos, ilyenek nem lesznek, minthogy nem áll szándékomban megnősülni.

A jószágigazgató könyörgő pillantással meredt Westre. – Mr. Ravenel, nem támogathatja a bátyját ebben az őrült tervben.

A fiatalember úgy tárta szét karját, mintha mérleget utánozna, és összevetette a láthatatlan súlyokat. – Egyfelől egy életen át tartó felelősség, adósság és állandó robot. Másfelől pedig a szabadság és élvezet. Valóban olyan nehéz lenne dönteni?

Mielőtt azonban az idős férfi válaszolhatott volna, Devon sietve közbevágott. – Ezt már elhatároztam. Először is, szükségem lesz egy listára, amely tartalmazza a befektetéseket, tulajdonleveleket és kamatokat, valamint a londoni ház és a birtok minden egyes értéktárgyáról felállított leltárt. Ebbe beleértem a festményeket, szőnyegeket, bútorokat, bronz- és márványtárgyakat, a családi ezüstöt, az üvegházakban, istállókban és kocsiszínben fellelhető holmikat.

– Óhajtja, hogy felbecsüljük az állatállomány értékét is, uram? – kérdezte fakó hangon Totthill.

– Természetesen.

– Az én lovamról szó sem lehet! – szólalt meg egy új hang. A négy férfi az ajtó felé kapta a fejét. Kathleen egyenes, merev tartással beljebb lépett, és leplezetlen gyűlölettel meredt Devonra. – Az arab ló az enyém.

Mindenki felállt, kivéve Devont, aki ülve maradt az asztal mellett. – Előfordult már, hogy a bevett módon érkezett valahová? – érdeklődte meg kurtán. – Vagy abból csinál szokást, hogy beoson, aztán egyszer csak felpattan, mint valami rugós ördög?

– Mindössze arra szeretnék rávilágítani, hogy készíthet ugyan listát a zsákmányáról, de az én lovam azon nem fog szerepelni.

– Lady Trenear… – szólt közbe Mr. Fogg. – Sajnálattal jegyezném meg, hogy az esküvője napján ön lemondott minden ingósághoz fűződő jogáról.

Kathleen szeme összeszűkült. – Jogom van megtartani az özvegyi eltartás céljaira kijelölt vagyonrészt, valamint mindazt, amit én hoztam a házasságba.

– Az özvegyi eltartás céljaira hagyományozott részt valóban – bólintott Totthill. – Azonban a hozományát már nem. Biztosíthatom, nincs olyan bíróság Angliában, amely egy férjes asszonyt önálló jogi személynek tartana. A ló átment a férje tulajdonába, most pedig Lord Trenearé lett.

Kathleen arca előbb csontfehérré vált, aztán elöntötte a pír. – Lord Trenear úgy esett neki a birtoknak, mint sakál a rothadó tetemnek. Miért kellene neki adnom azt a lovat is, amit apámtól kaptam?

Devont felbőszítette, hogy a nő nem hajlandó semmiféle tiszteletet mutatni mások előtt, ezért felpattant, és pár lépéssel ott termett mellette. Kathleen becsületére legyen mondva, nem hunyászkodott meg, pedig a férfi kétszer akkora volt, mint ő. – Az ördög vinné el! – csattant fel Devon. – Erről az egészről nem én tehetek!

– Dehogynem! Hiszen minden alkalmat megragad, csak pénzzé tehesse Eversby Prioryt, mert esze ágában sincs szembenézni a kihívással.

– Csak akkor számítana kihívásnak, ha legalább valami halvány esély lenne a sikerre. Azonban minden erőfeszítés kudarcra van ítélve. A hitelezők listája hosszabb, mint a saját istenverte karom, a pénzes ládikák konganak az ürességtől, az éves hozamok megfeleződtek.

– Nem hiszek önnek. Azért kívánja eladni a birtokot, hogy abból fedezze holmi személyes adósságát, aminek a világon semmi köze Eversby Prioryhoz.

Devon keze ökölbe szorult, mintha másra sem vágyna, csak hogy porrá zúzzon valamit. Vérszomja egyre fokozódott, s csak az csillapíthatta volna le, ha hallhatja, hogyan hullanak elemeire mindazon tárgyak, amiket dühében szétver. Még sosem került hasonló helyzetbe, és nem akadt senki, akitől megbízható tanácsot kérhetett volna, sem holmi kedves arisztokrata rokon, sem valami hozzáértő birtokos nemes. Ez a nő meg csak arra képes, hogy vádaskodjon és sértegesse.

– Nem volt adósságom, míg meg nem örököltem ezt a romhalmazt – horkant fel. – Hogy az úristen tegye valahová, hát az idióta férje sosem avatta be a birtok egyetlen ügyébe sem? Teljességgel tájékozatlan maradt azt illetőleg, mennyire kétségbeejtő volt a helyzet már a házasságkötésük idején is? Mindegy… valakinek szembe kell néznie a valósággal, és az Úr irgalmazzon, de úgy tűnik, az a személy én leszek. – Hátat fordított a nőnek, és visszatért az íróasztalhoz. – Semmi szükség a jelenlétére – vetette oda anélkül, hogy ránézett volna. – Távozzon.

– Eversby Priory fennállásának négyszáz éve során túlélt forradalmakat és külhoni háborúkat – hallotta meg Kathleen megvető hangját. – Most azonban egyetlen önző aranyifjú kell csak ahhoz, hogy összeomoljon.

Mintha bizony egyedül őt lehetne okolni a helyzetért! Mintha bizony csak ő lenne felelős a birtok pusztulásáért! A pokolba ezzel a nővel!

Devonnak nem csekély erőfeszítés árán sikerült uralkodnia magán. Zavartalanul, pimasz mozdulattal kinyújtóztatta a lábát, majd egy pillantást vetett az öccsére. – Mondd csak, West, egészen biztosak vagyunk abban, hogy Theo kuzin lovas balesetben hunyt el? – érdeklődte meg hanyagul. – Nem valószínűbb, hogy a hitvesi ágyban fagyott halálra?

West felnevetett, mivel tetszett neki a rosszmájú élc.

Totthill és Fogg azonban lesütötte a szemét.

Kathleen elhagyta a helyiséget, majd úgy csapta be maga mögött az ajtót, hogy a kerete is beleremegett.

– Bátyám! – szólalt meg West, mintha korholni akarná. – Ez méltóságodon aluli húzás volt.

– Nincs semmi, ami méltóságomon aluli lenne – felelte Devon. Az arca mintha kővé dermedt volna. – Ezzel te is tisztában vagy.

Totthill és Fogg már távozott, de Devon még sokáig ült borongva az asztalánál. Felcsapott egy üzleti könyvet, de úgy lapozott végig rajta, hogy az olvasottakból semmi sem maradt meg a fejében. Arra is alig figyelt fel, amikor West ásítozva és morgolódva kiballagott a dolgozószobából. Devon úgy érezte, fojtogatja a nyakkendője, hát pár türelmetlen mozdulattal meglazította, és kigombolta a gallérját is.

Istenem, de szeretett volna otthon lenni abban a londoni sorházban, ahol minden makulátlanul karban volt tartva, ahol minden kényelmes és ismerős volt körülötte. Ha még mindig Theo lenne a gróf, ő, Devon pedig csak a fekete báránynak számító kuzin, akkor reggel kilovagolt volna a Hyde Parkban, majd elfogyasztott volna egy kellemes ebédet a klubjában. Később a barátaival elmehetett volna megnézni egy bokszmeccset vagy lóversenyt, egy színházi előadást, esetleg valami könnyűvérű teremtés után vethette volna magát. Semmi felelősség, semmi olyan, ami miatt aggódnia kellene.

Semmi veszítenivaló.

Az ég megdörrent, mintha csak utánozni kívánná a férfi hangulatát. Devon gyilkos pillantással meredt az ablakra. Esőt hozó szél érkezett a tenger felől, a felhők megtelepedtek a dombokon, s az ég elsötétült, olyan feketévé vált, akár egy bársonyköpönyeg. Micsoda vihar készül!

– Uram… – Devon arra lett figyelmes, hogy valaki finoman kopogtat az ajtófélfán.

Amikor felismerte Helent, azonnal felállt, és igyekezett udvarias képet vágni. – Lady Helen.

– Kérem, bocsássa meg, hogy megzavarom.

– Jöjjön be.

A lány óvatosan lépett be a szobába. Pillantása az ablak felé kalandozott, majd visszasuhant a férfira. – Köszönöm, uram. Csak azért jöttem, mert igen gyorsan közeledik a vihar, és szeretném kiküldeni az inast, hogy keresse meg Kathleent.

Devon összevonta szemöldökét. Nem tudott arról, hogy a nő elhagyta a házat. – Hol van?

– Látogatóba ment az egyik bérlő gazdaságába, ami a domb túloldalán fekszik. Levest és bodzabort vitt a lábadozó Mrs. Luftonnak, aki gyermekágyi lázból épül fel éppen. Megkérdeztem Kathleent, hogy elkísérjem-e, de ragaszkodott ahhoz, hogy egyedül menjen. Azt mondta, magányra van szüksége. – Helen görcsösen összefűzte fehér ujjait. – Már vissza kellett volna térnie… és olyan gyorsan érkezett a rossz idő… Félek, hogy odakint éri a vihar.

Nem volt a világon semmi, amit Devon szívesebben látott volna, mint egy csatakosra ázott, csupa sár Kathleent. Úgy kellett visszafognia magát, nehogy elkezdje kárörvendően dörzsölgetni a kezét.

– Semmi szükség arra, hogy elküldje az inast – vetette oda hanyagul. – Biztosra veszem, Lady Trenear elég higgadtan gondolkodik, és ott marad a bérlőnél, míg elvonul az eső.

– Igen, de a dombvidék sártengerré változik…

Ez egyre jobb és jobb. Kathleen, amint átázott agyagon és sáron gázol keresztül. Devon igyekezett komoly képet vágni, de közben eltöltötte az öröm, mint holmi fel-felszikrázó tűzijáték. Az ablakhoz lépett. Még nem eredt el az eső, de a sötét felhők úgy terültek szét az égen, mint tinta a nedves pergamenen. – Várunk még egy kicsit. Hiszen Lady Trenear akár meg is érkezhet hamarosan.

Az égboltot cikcakkos villámok szabdalták, egyszerre három is, s a felvillanó fényeket olyan csattanások követték, amelyek hangja széthasadó üvegére emlékeztetett.

Helen közelebb húzódott. – Uram, tisztában vagyok azzal, hogy ön és a sógornőm valamivel korábban összekülönböztek…

– „Összekülönböztünk”… Ez úgy hangzik, mintha civilizáltan megtárgyaltunk volna valamit – biccentett a férfi. – Ha az „összekülönbözésünk” pár perccel tovább tartott volna, akkor minden bizonnyal puszta kézzel tépjük ízekre egymást.

A lány sima homloka ráncokba gyűrődött. – Mindketten igen nehéz helyzetben találták magukat. Az emberek ilyenkor néha olyasmit is mondanak, amit nem gondolnak komolyan. Azonban ha sikerülne Kathleennel félretenniük a véleménykülönbségeiket…

– Lady Helen…

– Nyugodtan hívjon kuzinnak.

– Kedves kuzinom, ön sok kellemetlenségtől szabadulhat meg a jövőben, ha olyannak látja az embereket, amilyenek valójában, nem pedig olyannak, amilyennek szeretné őket.

– De hát ez máris így van – mosolyodott el halványan Helen.

– Ha így lenne, akkor megértené, hogy Lady Trenear és én helyesen ítéltük meg egymást. Én egy gazember vagyok, ő pedig egy szívtelen némber, aki tökéletesen képes gondoskodni magáról.

Helen ezüstkék holdkőre emlékeztető szeme aggodalmasan elkerekedett. – Uram, amíg közösen gyászoltuk bátyám elhunytát, igen jól megismertem Kathleent…

– Erősen kétlem, hogy mély veszteséget érezne – szakította félbe nyersen Devon. – Saját maga is beismerte, hogy egyetlen könnycseppet sem ejtett az ön bátyjának a halála miatt.

Helen pislogott. – Kathleen ezt megosztotta önnel? És nem magyarázta el, hogy miért?

A férfi a fejét rázta.

– Nem az én történetem, én nem mesélhetem el – bökte ki zavartan a lány.

Devonban fellobbant a kíváncsiság lángja, de aztán hanyagul vállat vont. – Nos, ebben az esetben ne is törődjön vele. Úgysem változik meg a hölgyről alkotott véleményem.

Ahogy azt eltervezte, közönyös viselkedésével elérte, hogy Helen beszélni kezdjen. – Ha ettől jobban megérti Kathleent… – fogott hozzá bizonytalanul. – Talán fel kellene világosítanom valamiről. Megesküszik a becsületére, hogy bizalmasan kezeli?