Natasha Levinger

A belső gyermek
gyógyítása

Szabadulj meg a múlt terheitől
és nyisd meg a szívedet
az önszeretet felé

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Natasha Levinger / Healing Your Inner Child

STERLING ETHOS a division of Union Square & Co., LLC.

A subsidiary of Sterling Publishing Co., Inc.,

33 East 17th St., New York, NY 10003, USA, 2023

Fordította

Nagy Mátyás

Szerkesztette

Barsi Nikoletta

Copyright © Natasha Levinger, 2023

Hungarian translation © Nagy Mátyás, 2024

Hungarian edition © GLB Könyvkiadó Kft., 2024

Cover design © GLB Könyvkiadó Kft., 2024

Original Cover and interior illustration by Eiko Ojala

© 2023 Union Square & Co.

Minden jog fenntartva.

A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

A könyvben olvasható információk csupán tájékoztató jellegűek, nem pótolják egyetlen egészségügyi probléma diagnózisát, kezelését sem. Nem helyettesíthetik a képzett egészségügyi szakemberrel folytatott konzultációt. E könyv tartalma csupán segítséget nyújt egy egészségügyi szakember által előírt észszerű és felelős kezelési programhoz. A szerző és a kiadó semmiféle felelősséget nem vállal a könyv tartalmának félreértelmezéséért vagy téves alkalmazásáért.

GOOD LIFE BOOKS, BUDAPEST

Felelős kiadó Eitner Noémi és Melher Viktor igazgatók

Műszaki vezető Horányi Laura

Főszerkesztő Melher Viktor

Tipográfia Madarász György

Borítót készítette Tóth Attila

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

EPUB ISBN 9789636301088

MOBI ISBN 9789636301095

Tartalom

Bevezetés

Első fejezet
Mi az a belső gyermek, és miért érdemes megismernünk?

Második fejezet
Energiagyógyítás

Harmadik fejezet
A belső szülőd

Negyedik fejezet
Hogyan teremtsünk erős, szerető belső szülőt?

Ötödik fejezet
A belső kritikus

Hatodik fejezet
Kommunikáció a belső gyermekeddel

Hetedik fejezet
A felsőbb éned

Nyolcadik fejezet
Belső gyermek a kapcsolatokban:
Határok, társfüggőség és önegyüttérzés

Kilencedik fejezet
A belső gyermek és a narcisztikus bántalmazás

Tizedik fejezet
Az örömteli belső gyermek

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

Valamennyi korábbi fiatal verziómnak,
valamint mindazoknak, akiknek nem hittek:
Látlak titeket, és hiszek nektek.

Bevezetés

Mindazoknak írom ezt a könyvet, akiknek szüksége van rá, illetve a huszonegy éves kori önmagamnak. Valamint a hatévesnek. Továbbá a tizenöt évesnek. Valamennyi belső gyermekünknek írom ezt a könyvet, akik valaha is úgy éltek át szomorúságot, dühöt, rémületet vagy feldúltságot, hogy abban a pillanatban úgy érezték, ez maga az abszolút igazság, és teljesen magukra maradtak vele.

Amint azt ebből a könyvből megtanulhatod, a sérült belső gyermekünk a múltban ragadt, elveszve a saját világnézetében. A belső gyermek nézőpontja általában kifejezetten önmagára korlátozódik, szélsőséges „vagy ez/vagy az” típusú hiedelmekből („te vagy a legjobb” vagy „te vagy a legrosszabb”) áll össze, és nincs tudatában a jelenben létező felnőtt énjének. Amikor egyesülünk a belső gyermekkel, elveszünk ebben a nézőpontban, nem látva rá arra, hogy kik is vagyunk valójában. Belezuhanunk egy átjáróba, mint amilyenről az Alice Csodaországban című mesében olvashattunk – átkerülünk egy másik világba, ami miatt megfeledkezünk a teljességünkről, és azt kezdjük gondolni, hogy össze vagyunk törve, vagy hogy nem vagyunk elég jók.

Már egy ideje gyakorló intuitív olvasó, médium, energiagyógyász és a belső gyermek gyógyításának oktatója vagyok, és még sosem találkoztam olyannal, aki ténylegesen össze lett volna törve.

A valódi énünk teljes és egész, és a szeretet nagyszerű forrása. Sőt, talán maga a szeretet. A legtöbb problémánk – véleményem szerint – épp abból fakad, hogy elszakadunk ettől a velünk született értékes énünktől, és megfeledkezünk arról, kik is vagyunk valójában.

Rengeteg olyan kliensem van, akik olyan otthonban nőttek fel, ahol kinevelték belőlük a valódi énjüket. Az anyám domináns, narcisztikus személyiséggel bírt, és hamar megtanultam, hogy a belső iránytűmnek rá kell összpontosítania, máskülönben megszenvedhetem a következményeket. Az én esetemben a következmények bármik lehettek, az érzelmi elhagyatástól a háromszögelésen át egészen a verbális bántalmazásig. Ennek következtében elvágtam magam az intuíciómtól, és kialakult bennem egy ösztönös érzés, miszerint valami nem stimmel velem.

A gyerekeknek szükségük van a biztonságérzet kialakítására. Amikor a szüleink bántanak bennünket, gyakran azt hisszük, hogy mi vagyunk a rosszak, mivel csak így tudjuk fenntartani az irányítás érzetét. Ha viszont felvetnénk, hogy a gondviselőink a rosszak, mégis miként érezhetnénk magunkat valóban biztonságban? Lehetetlen lenne: egyszerűen képtelenek lennénk a szívünkkel és az elménkkel befogadni ezt a felismerést. Ugyanis még nem rendelkezünk belső felnőttel. Csupán az előttünk álló külső felnőtt áll rendelkezésünkre. Tehát nincs más magyarázat, mint hogy mi magunk vagyunk a hibásak. Amint pedig azt majd egy későbbi fejezetből megtanulhatod, abban a fiatal állapotunkban még szó szerint hiányzik belőlünk az a képesség, hogy megnyugtathassuk az idegrendszerünket.

Amikor előáll bennünk ez a fajta ellentmondás, leválunk a valódi autentikus énünkről, és új részeket fejlesztünk ki önmagunkban, amelyek segítenek nekünk túlélnünk az adott közegben. Ez mindenki esetében eltérő. Előfordulhat, hogy olyan személyiséget fejlesztesz ki magadban, amely arra kötelez, hogy bármi áron a tökéletességre törekedj, hogy elvágd magad az érzelmeidtől, hogy ugyanolyan zaklatóvá válj, mint a gondviselőd, vagy hogy rendre bíráld önmagad, mielőtt még a szüleid tennék meg, csak hogy néhány példát említsek.

Aztán felnövünk, és amíg nem tanuljuk meg tisztelni és értékelni a valódi énünket, és megteremteni egy valódi belső felnőttet, addig annyira valóságosnak és élőnek fogjuk érezni a belső gyermekünket, mintha még mindig kölykök lennénk. A belső gyermek gyógyításának elsajátítása segíthet neked kifejlesztened ezt a belső felnőttet, miközben nyitott szívvel beépítheted és üdvözölheted önmagadban a múltbeli énedet. A könyvben felvázolt energiagyógyászati technikák gyakorlásával egyre mélyebben ismerkedhetsz meg a valódi, táguló természeteddel.

Nem szükséges traumatikus háttérrel rendelkezned ahhoz, hogy hasznod származzon a belső gyermek gyógyításából. Nem lehet egymással összehasonlítgatni a traumákat, hiszen senkinek sem fájdalommentes a gyerekkora. Felnőttként ugyanúgy szerezhetünk sérüléseket. Az is lehet, hogy te egy hihetetlenül támogató családi környezetet mondhattál magadénak, ugyanakkor meg kellett küzdened a rendszerszintű rasszizmussal vagy homofóbiával, esetleg szegénységben nevelkedtél, vagy épp számos olyan dolog miatt szenvedtél, ami felett nem volt hatalmad.

Mindezeket egészen biztosan képtelenek vagyunk gyerekként kezelni. De amint megtanuljuk önmagunkat egy olyan szeretetteljes felnőtt középpontként megélni, amely elfogadja a belső gyermekünket, máris támogatottabbnak, ellenállóbbnak érezhetjük magunkat, valamint azt, hogy bármi történjen is, képesek leszünk megoldani.

Az én utazásom 1992-ben vette kezdetét, amikor is az akkori terapeutám, Margaret Paul megismertetett a belső gyermek gyógyításával. Később egy olyan oktatónak köszönhetően, aki a San Fransiscó-i Psychich Horizonsnál tanult, elsajátítottam az energiagyógyászatot. Nemrégiben pedig megismerkedtem a Belső családrendszerrel, egy lenyűgöző terápiás modellel, amely a belső gyermeken való munkát alkalmazza.

Az általam elsajátított eszközök, amelyeket ebben a könyvben meg fogok osztani veled, képessé tettek arra, hogy gondoskodjak az énemnek azokról a korábbi változatairól, amelyek még mindig hittek a gyerekkori programozásomnak, amely arra nevelte őket, hogy nem elég jók, és hogy senki sem törődik velük. Ezek az eszközök segítettek nekem felismernem azt, aki valójában vagyok, és kapcsolódnom hozzá. Megtiszteltetés számomra, hogy megoszthatom veled mindezeket.

A szerző megjegyzése: Ebben a könyvben néhány kliensem tapasztalatait is megosztom. A személyiségi jogok védelme érdekében a nevüket megváltoztattam.

ELSŐ FEJEZET

Mi az a belső gyermek, és miért érdemes megismernünk?

Napjainkban nagyon elterjedt a belső gyermek kifejezés, mégis sokakat eltántoríthat, mert túlságosan érzelgősnek és homályosnak tűnhet. Meglehet, te is úgy gondolsz rá, mintha ott üldögélne benned egy gyerekkori változatod, ami egy kissé… fura lenne, nem? És egyébként is, mindez hogyan segítene rajtad? Spoilerveszély: rendkívüli módon! (Bár azt hiszem, ez igazából nem is spoiler, hiszen végtére is egy egész könyvet írtam erről.) Az összes eszköz közül, amelyeket megosztottam a klienseimmel, és amelyeket magam elsajátítottam, ez volt az egyik, ha nem a leghasznosabb.

A pszichénk ezen részének belső gyermekként való megcímkézése viszonylag újdonságnak számít. Ezt az elképzelést eredetileg Eric Berne, kanadai pszichoanalitikus találta ki 1940-ben, aki ezt még a „gyermeki egoállapotnak” nevezte. Ez azt jelenti, hogy az egónk (az identitástudatunk) számos részből tevődik össze, amelyek egyike a belső gyermek. (Éppúgy, mint a belső kritikus, sőt a belső szülő.) Habár a jelentése ezen az absztrakt szinten világosnak tűnhet, nem magyarázza meg számunkra, mit jelent ezt valóban érezni egy intuitív szinten oly módon, hogy lehetővé váljon számunkra megértenünk, személy szerint nekünk mit jelent.

Félretéve az elméletet arra jutottam, hogy a legjobb mód, ahogy elmagyarázhatnám, a következő: A belső gyermek testesíti meg a zsigeri érzéseidet, a legfájdalmasabbaktól és legnagyobb kihívást jelentőktől egészen a legkreatívabbakig és legörömtelibbekig. A fájdalmasak a múltból származnak, amelyben a sérült belső gyermek él, még mindig azt érezve, mintha azokban a múltbeli pillanatokban lenne. A boldogok azonban annak kifejeződései, aki a jelenben vagy, a traumán vagy a fájdalmas gyerekkori programozáson túli valódi énedé.

A szomatikus tapasztalás keretein belül úgy tartják, hogy nem maga az a szörnyű dolog a trauma, ami veled történt, hanem az az energia, ami ennek következtében bezárult a testedbe. Vagyis ennél a kifejezésnél maradva, ez az energia a belső gyermek. Tegyük fel, hogy gyermekkorodban rendszeresen érezted érzelmileg elhagyatottnak magadat. Képtelen voltál feloldani a negatív érzelmeid jelentette traumát, mert a gondviselőid sem voltak képesek erre. Senki sem ment oda hozzád, és mondta, hogy: „Ó, sajnálom, hogy elutasító voltam veled. Nem szabadna rád hárítanom a saját problémáimat. Szeretlek. Itt vagyok. Nem a te hibád volt.” Mostanra valahányszor bármi elhagyásra emlékeztetőt élsz át (ami akár még akkor is annak tűnhet, ha valaki olyan okokból vonul vissza tőled, amelyeknek semmi közük hozzád), az aktiválja a belső gyermek energiáját, és úgy élheted meg, mint a gyerekkori elhagyatottságot.

A belső gyermekednek több sérült része is lehet, amelyek arra várnak, hogy megmentsd őket a belső szülőddel, aki a tudomásukra hozhatja, hogy „Hékás! Itt vagyok! Ez a jelen, és többé nem szükséges abban a pillanatban vesztegelned. Felnőtt vagyok, én vagyok a gondviselőd, biztonságban vagy”.

Az egyik kliensemnek gyomoridege lett egy megsebzett belső gyermekrésze nyomán, amikor elmondta a fivérének, hogy vissza fog ülni az iskolapadba, mire a testvére hangosan azt mondta, hogy „úgy hangzik, mint egy újabb vágyálom”. Annak ellenére, hogy abban a pillanatban élte át a testvére bíráló megnyilvánulását, az intenzitása a múltból fakadt, amikor is mindig tökéletesen kellett teljesíteni ahhoz, hogy elnyerje az anyja elismerését. (Később részletesen kitérünk arra, hogy mit tegyünk, ha megfelelő reakcióval bírunk valami történésre, ám ezzel egy időben belső gyermeki reakciót is tapasztalunk ezzel kapcsolatban. Más néven az életünk során.)

De mi az a vidámság, amelyet a trambulinon ugrálva érzek? Ez a szabad, boldog belső gyermekem. Ez pedig az örömteli jelenbeli pillanatból fakad.

Feltűnhetett, hogy az érzelmi spektrum szélsőséges eseteit alkalmaztam arra, hogy leírjam, milyen érezni a belső gyermeket, méghozzá azért, mert a belső gyermekeddel kapcsolatos érzések általában szélsőségesek. A való életbeli gyerekek gyakran gondolkodnak végletekben („Ez életem legjobb napja!” vagy „Gyűlölök mindenkit!”), és amikor tudatosul bennünk a belső gyermekünk, észre fogjuk venni, hogy az, ahogy önmagunkról beszélünk, jól mutatja, hogy a belső gyermek van a kormányrúdnál. A belső kritikus (aki gyakran része a belső gyermeknek) is ehhez hasonló szélsőséges nyelvezetet használ, és mindkét eset jól mutatja számodra, hogy tuti nincs otthon a belső szülő.

Amikor ebben a könyvben a belső gyermekre utalok, általában a sérült belső gyermeket értem alatta, azt, akinek gyógyulnia kellene. Idézz fel egy olyan alkalmat, amikor elutasítottnak, szomorúnak, megszégyenültnek érezted magad – bármely kihívást jelentő érzést, amelyet felnőttként megéltél. A sérült belső gyermek a reagáló részed, amely a feloldatlan érzéseidben gyökerezik. Amikor az életünk történéseit egy eredeti, múltbeli sérülés szemüvegén keresztül szemléljük, az maga a sérült gyermeki észlelés.

Vagyis amikor visszagondolsz nyolcadikos korodra, amikor is az emberek Valentin-napi ajándékot kaptak a barátjuktól, de te nem kaptál, csak nem azt érzed, hogy görcsbe rándul a gyomrod? A belső gyermeked az, aki miatt görcsölsz, arra vágyva, hogy valaki megnyugtasson, hogy te is szerethető és értékes vagy. Nehézségként vagy szomorúságként élheted meg, ahogy egy hang azt mondja: „Már akkor sem szeretett téged senki.” (Durva!) Ez a hang lehet akár a belső kritikus is, de erre majd nemsokára részletesen ki fogunk térni.

Használjuk ugyanezt a példát, és alkalmazzuk a jelenre! Tegyük fel, hogy szórakozni mész a barátaiddal, és úgy tűnik, mintha mindenki beszélgetne mindenkivel, kivéve veled. Lesújtva érzed magad, sőt még azt is gondolhatod: Miért én vagyok mindig az utolsó, akivel bárki is szeretne beszélgetni? Senki sem akar barátkozni velem. Ez lenne az a belső gyermeki rész, amely nem kapott Valentin-napi ajándékot, és akiben attól, hogy a múltban nem kapott soha ilyen köszöntőkártyát, kialakult az a gondolat, hogy soha nem akarnak barátkozni vele az emberek. Lehet, hogy ez a szülők elutasító magatartására vezethető vissza, amely még elviselhetetlenebbé tette a nyolcadikos időszakodat. Vagyis habár a felszín alatt elítélheted magad a túlreagálás vagy a „túlérzékenység” miatt, az igazság az, hogy a belső gyermeknek mindig jó oka van fájdalmat éreznie.

Amennyiben emberként élsz ezen a bolygón, neked is van belső gyermeked, aki váltakozó mértékben macerál téged. Nincs ebben semmi rossz – ami azt illeti, ez az éned egy termékeny, érzékeny, életerős része. A belső gyermek megtapasztalásához nincs szükség forrásként traumára. Mindnyájan éltünk át olyasmit, amit nem dolgoztunk fel teljesen, valami komolyat, kezdve a másoktól elszenvedett rendszerszintű rasszizmustól és homofóbiától egészen az attól való félelmünktől, hogy lemaradunk egy pizsamapartiról. A fájdalmak méricskélése haszontalan dolog; nem segíti a gyógyulást. Valamennyi fájdalmunk figyelmet érdemel.

Ha nincs feldolgozva egy esemény, nem tűnhet csak úgy el. Szemmel ugyan nem látható, de ettől még nem oszlik el az éterben, hogy soha többé ne kelljen hallanod róla. Sokszor elhessegetjük, vagy elnyomjuk ezeket az érzéseket azért, mert túl soknak vagy bosszantónak érezzük őket. Továbbra is tapasztaljuk őket, de ellenállunk nekik, abban reménykedve, hogy ha kellően sokáig hagyjuk őket figyelmen kívül, akkor végül eltűnnek. De amint azt Carl Jung megállapította, aminek ellenállunk, az fennmarad. Az érzelmekkel kapcsolatos tapasztalataim szerint pedig aminek ellenállunk, az felerősödik, és gyakran kerülő úton jön elő.

Valószínűleg mindnyájunkkal előfordult már, hogy elsírtuk magunkat egy reklám miatt, miközben azt gondoltuk, hogy: Fogalmam sincs, miért sírok! Vagy ráripakodtunk valakire, de rögtön tudtuk, hogy nem is vagyunk mérgesek az illetőre, ám fogalmunk sem volt, miért tört elő belőlünk ez a robbanásra kész harag.

Valahányszor érzelmekkel akad dolgunk, szembe kell néznünk velük ahhoz, hogy tényleg feloldódjanak. Ez különösen bosszantó lehet azok számára, akik jobban szeretnék kihagyni az érzelmeket (hacsak persze nem boldog érzelmekről van szó!). Számos kliensemtől hallottam valami ehhez hasonlót: „Miért nem múlnak csak úgy el? Semmi szükségem rájuk!”

Mindazonáltal egészen addig velünk maradnak, amíg meg nem világítjuk őket fénnyel, remélhetőleg megértve és együttérzéssel szemlélve őket. Ha így teszünk, egységesnek és megértettnek fogjuk érezni magunkat. Azáltal, hogy közvetlenül dolgozunk önmagunk ezen részén, a belső gyermeken, képessé válunk arra, hogy nemcsak az adott pillanatbeli problémát oldjuk meg, hanem a múltbeli fájdalmakat is. Talán meglepőnek találod, hogy megnyugvást érezhetsz, miután egy téged zavaró probléma kapcsán dolgoztál magadon, hiszen eddig úgy gondoltad, hogy ehhez mindig is szükséged lesz arra, hogy valaki más bocsánatot kérjen tőled, vagy hogy valami egyéb külső forrásból lezárásra tehess szert. Minél többet kommunikálunk a belső gyermekünkkel, annál inkább úgy fogjuk érezni, hogy hallanak és látnak bennünket, és egyre inkább biztonságban fogjuk érezni magunkat önmagunkon belül, valamint kevésbé fog fertőzni bennünket a múlt.

Gyógyítunk. Azt a részünket, amely úgy érezte, hogy félrelökték és mellőzték, beépítjük a többi mellé. Engedélyezzük önmagunk számára önmagunk egészének megtapasztalását, szemben az általunk elég jónak ítélt különféle tulajdonságaink szemezgető elfogadásával.

Intuitív olvasóként és gyógyítóként úgy dolgozom emberekkel, hogy beletekintek az energiamezőjükbe, hogy lássam, mi rejlik azok mögött a problémák mögött, amelyekkel hozzám fordulnak. Haragszanak a párjukra, mert kidobta őket, de mi a fájdalmuk gyökere? Az érzés, hogy figyelmen kívül hagyják, hogy mellőzik, vagy hogy nem veszik észre őket? Szinte minden foglalkozásomon észreveszem az emberek belső gyermekét, mivel tízből kilencszer ez az, ahol a fájdalom eredetileg gyökerezik.

Akkoriban kiakadtál a párodra, amiért hazafelé elfelejtett almát hozni, bár papíron tudtad, hogy nincs is min kiakadnod? Ez a belső gyermekedből fakadt. Talán amikor fiatalabb voltál, a szüleid folyton elfelejtettek érted menni az iskolába, vagy azt mondták, hogy megkapod, amit szeretnél, de ritkán teljesítették az ígéretüket. Felnőttél, és bár te „elfelejtetted”, a belső gyermeked emlékszik.

Vagy lehet, hogy egy látszólag semmiségnek tűnő probléma tényleg olyasmire utalt, ami miatt érdemes volt felhúznod magad: nem arról szól ez az egész, hogy a párod elfelejtette az almát, hanem arról, hogy ez a kapcsolat egyensúlytalanságának a tünete. Ám a reakciód lehetetlenné tette számodra, hogy abban a pillanatban megfelelően összpontosíthass a kérdésre, mivel letaglóztak az érzelmeid. Az ilyen esetekben nagyon valószínű, hogy az énednek az a része, amely reagál, a fájdalom vagy a harag korábbi érzéseiben gyökerezik. Apukád azon ígéretében, hogy elmegy a meccsedre, de aztán az utolsó pillanatban mégis kifogásokkal állt elő, hogy végül miért nem tudott. Szóval igen, olykor, ha erős érzelmeket táplálunk valami iránt, ami korábban történt, minden jogod megvan arra, hogy feldúlt legyél, de aztán helyre kell állítanod a kényes egyensúlyt azt illetően, hogy mi a tiéd, és mi a belső gyermeké.

Hadd ismételjem meg: még ha egy traumában gyökerezik is a reakciód, attól még jogod van felhúzni magad! Minden érzelem érvényes. Ami nem oké, az az, amikor másokat hibáztatunk ezek miatt az érzéseink miatt, különösen, amikor a fájdalom egy régi sérülésből (a belső gyermekből) fakad, de az átéltek teljes súlyát a jelenbeli vitának tulajdonítjuk.

Ez azt jelentené, hogy túlreagálod? Egyáltalán nem. Ha valóban olyan egyensúlyhiány áll fenn a kapcsolatban, amelyet kezelni kellene, akkor ez valós dolog. De az is lehetséges, hogy ezzel egyidejűleg aktiválódik a sérült belső gyermeked, és ezzel a részeddel tudatni kellene, hogy hallod őt. Amint jobban érzi magát attól, hogy észrevetted, máris jobban fogod tudni kezelni ezt a helyzetet anélkül, hogy összeolvadnál a belső gyermekeddel.

Cindy, az egyik kliensem apa nélkül nőtt fel, mivel az apja elhagyta a családját, amikor ő még csak ötéves volt. Az apja nem adott erre magyarázatot, attól a naptól kezdve pedig csak ritkán beszélt Cindyvel. A lány számára természetesen nagyon fájdalmas volt ez az élmény. Nem állt rendelkezésére semmilyen eszköz a belső gyermek megnyugtatására és megerősítésére, így továbbra is intenzíven érzékelte az apja hiányát. Virágzó és tartalmas karriert mondhatott magáénak, de azon kapta magát, hogy vonzza az olyan kapcsolatokat, amelyekben bizonyítania kell azért, hogy szeretetet kapjon.

Találkozgatott egy férfival, aki váltakozó intenzitással kommunikált vele, és hajlamos volt hol adni, hol megvonni a szeretetét. Tehát ebben az esetben egyszerre aktiválódott Cindy belső gyermeke, valamint az a helyzet is fennállt, hogy a kapcsolata nem nyújtotta neki azt a megbízhatóságot, amelyre szüksége lett volna ahhoz, hogy biztonságban érezhesse magát. A férfi nem vett részt megbízhatóan a kapcsolatban, ez pedig feltépte Cindyben az elhagyatottság érzésének régi sebét.

A belső gyermekével folytatott párbeszéd révén (amelyről nemsokára még szó lesz) Cindy láthatta, hogyan hagyja el önmagát. Látta, hogy amikor a párja eltávolodik tőle, Cindy ugyanúgy eltávolodik önmagától, kétségbeesetten próbálva kitalálni, hogy mire lehet szüksége a férfinek ahelyett, hogy kitalálná, neki magának mire lenne szüksége. Elkezdett kiépíteni egy olyan kapcsolatot a szerető belső felnőttjével, amelyben egyre jobban megmutatta önmagát, és kibontakozott benne a bizalom. Ezen a bizalmon keresztül Cindy a belső gyermekével folytatott párbeszéd nyomán megtanulta, hogy nem érzi biztonságban magát a párjával.

Ha a párja nem válaszolt az üzeneteire, mindez felhozta benne az elhagyatottsággal kapcsolatos összes érzést a gyermekkorából, amelyek azonban nem álltak arányban a jelenlegi helyzetével. Mindazonáltal a párja nem számított megbízhatónak, és nem is volt olyasvalaki, aki képes lett volna olyan kapcsolatot kialakítani, amilyet Cindy szeretett volna. A „Vajon túlreagálom?” kérdés átalakult arra, hogy: „Milyen kielégítetlen szükségletem igényli most a figyelmemet?” Amint megérted ezt a működést, elkezdheted kezelni a magproblémát, és tisztázhatod, ténylegesen mi is történik veled abban a pillanatban.

Az is megeshet, hogy kizárólag magadban reagálsz egy múltbeli fájdalomra, és az előtted álló személy semmit sem tett azért, hogy ezt kiváltsa benned. A kliensem, Marsha narcisztikus szülők mellett nevelkedett, akik túlzottan aggódtak amiatt, hogyan teljesít az iskolában, és megszállottan erőltették, hogy sovány legyen. Gyermekként a biztonságérzet megteremtésének módjaként élte meg, hogy teljesítményorientált legyen. Tudta, hogy ha jól teljesít az iskolában, és a szülei mércéjével mérve kellően sovány marad, akkor megkaphatja a szeretetüket. Azt is tudta, hogy ha nem teljesít jól, akkor visszavonhatják tőle. Kritizálnák, és hűvössé válnának vele szemben. Ez a halállal lenne egyenértékű egy gyermek számára. Gyermekkorban a szülői elutasítás életveszélyesnek tűnik, mert nem élhetünk túl a szüleink nélkül. Emiatt a gyerekek kétségbeesetten igyekeznek megszerezni a szüleik szeretetét, és egész addig túlélési üzemmódban fognak élni, amíg azt el nem érik.

A Marshával folytatott üléseink egyikén mesélt egy helyzetről, amelyben az egyik barátja, akit idealizált, az általa viselt ingről kérdezte. Marsha mindezt sértésnek vette, feltételezve, hogy a barát azért mutatott rá Marsha ingére, mert nem volt olyan drága, mint az általa viselt ruhák. Habár nyilvánvaló volt, még ha csak Marsha oldaláról hallottam is a történetet, hogy a barát nem akart ezzel semmi rosszat, sőt őszintén tetszett neki az az ing.

Marsha nagyon dühös lett a barátjára, és egy rövid beszélgetést követően letiltotta őt a telefonján és a közösségi médiában is. Az ülésünk során sikerült azonosítanunk, hogy Marsha belső gyermeke annyira fenyegetve érezte magát a barátja feltételezett sikeressége miatt, hogy mindez előhozta belőle a gyermekkorából a saját alkalmatlanságának érzését. Ez az alkalmatlanságérzet pedig élet-halál fenyegetésnek tűnt, éppúgy, ahogy gyermekkorában.

Marsha nem arra reagált, ami abban a pillanatban történt, hanem a kora gyermekkori túlélését fenyegető veszélyre. Az ülésünket követően Marsha képes volt belátni a fájdalma forrásának igazságát, de sajnos már nem volt lehetősége mindent megoldani. A barátja meghúzta a határait, így nem tudták helyrehozni a barátságukat.

Ettől függetlenül Marsha immár képessé vált arra, hogy a jövőben felismerje a reakcióit, és tudatosult benne, hogy gyakran reagál a sérüléséből fakadóan, amivel meg is tette az első lépést. Amint elsajátította a belső gyermekével folytatott párbeszéddel kapcsolatos technikákat, és megtanulta, miként nyugtathatja le énje ezen részét, képessé válva arra, hogy a jövőben már azelőtt összekapja magát, mielőtt még kirobbanna. Ahogy telt az idő, a belső gyermeke kezdte úgy érezni, hogy Marshának nincs szüksége arra, hogy bizonyos módon viselkedjen ahhoz, hogy szeresse, így ez a dolog már ritkán kezdte ki. Ha mégis felmerült, azonnal kezelni tudta, és elérte, hogy úgy érezze, hallják és látják.

Talán feltűnt, hogy nem azt mondtam, hogy soha többé nem merült fel mint kiváltó ok. Egy elég komoly programozásról beszélünk, amelyet felül kellett írnia! Hiszem, hogy idővel lehetséges lesz, hogy teljesen biztonságban érezze magát, és semmi se tudja ezt az érzését kikezdeni, de a fejlődés nem egyenes vonal, és irreális azt gondolni, hogy mindez teljes mértékben eltűnhet a belső gyermekével folytatott mindössze néhány beszélgetését követően. Az oltalmazó belső felnőttel való kapcsolatnak időre van szüksége a bizalom kialakításához, akárcsak minden más esetében, Marsha pedig akkor fog bízni önmagában, ha elköteleződik mellette. Amikor te magad elkezded kiépíteni ezt a kapcsolatot, ne feledd, hogy neked is időbe fog telni – de előfordulhat, hogy a barátokkal és családtagokkal való kommunikációdban azonnali eredmények mutatkoznak.

Képesek vagyunk valaha is túlreagálni?

A példámban Marsha a többség értelmezése szerint túlreagált, azaz nem a jelenlegi helyzetével, hanem a belső gyermek múltbeli sérülésével arányosan reagált. Ha én lettem volna a barátja, egyértelműen túlreagálásnak tekintettem volna. A reakciója egyszerűen nem volt része a jelen pillanat valóságának.

És mégis… a viselkedésünk vizsgálata során továbbra is óvakodnék a túlreagálás kifejezés használatától. Ítélkezéssel, sőt szégyennel társul, amelyek talaján viszont nem tudunk fejlődni. Természetesen képesnek kell lennünk megítélni egy helyzetet, de ez nem azonos azzal, hogy túl soknak vagy rossznak minősítsük az érzelmeinket. De ha ehelyett inkább kíváncsisággal, semmint kritikával közelítünk a reakcióink átkeretezéséhez, akkor megláthatjuk, miként nyílik tér a növekedésnek és a változásnak.

Amennyiben így teszünk, leválhatunk a belső gyermekünkről, és megláthatjuk a jelen pillanat valóságát. Marsha utólag már belátta, hogy: Oké, tényleg nem arra reagáltam, ami történt. A barátom csak próbált bókolni nekem. Aztán együttérezhetett önmagával, bocsánatot kérhetett, és továbbléphetett.

Ebben a könyvben kitérünk arra, miként induljunk el erről a pontról, hogy dolgozhassunk a belső gyermekünkkel. A legfontosabb, hogy először ki kell alakítanunk magunkban a szerető belső szülőnket. A foglalkozáson, amelyen azt tanítom, hogyan dolgozzunk a belső gyermekkel, az első modul teljes egészében a belső szülő kialakításáról szól, mert ezt a munkát erről a pontról kell megalapozni, mielőtt még bármi mást tehetnénk.

A belső szülőnek kell a kormány mögött ülnie. Gondold csak el, hagynád a hatéves önmagadnak, hogy vezessen? Hacsak a sofőröd nem egy nagyon magas hatéves, akkor szó szerint nem lesz képes látni, merre megy éppen, illetve nem éri el a féket. Valószínűleg többször is meg fog állni fagyiért, miközben neked épp valahol máshol kellene lenned. Továbbá lehet, hogy sokszor veszi le a tekintetét az útról, csak hogy a testvérével kiabálhasson. A való életben ha a hatéves kori önmagad van az érzelmi kormányodnál, az ugyanilyen megrázó érzés lehet. Mindez magyarázatul szolgál az ösztöneink feletti irányítás hiányára is – különösen, ha a testvéred idegesítő!

Amennyiben az irányítás nem a belső felnőtt kezében van, összeolvadhatsz a belső gyermekeddel. Amikor ez történik, nem áll rendelkezésedre az a semlegesség, amellyel a belső szülő rendelkezhet, amire szükséged lenne ahhoz, hogy megélhesd a legszabadabb, legautentikusabb énedet, valamint hogy a legjobb döntéseket hozhasd az életedben.

Mielőtt továbbmennénk a belső gyermek különböző jellegzetességeinek megértésében, szeretnék pár szót szólni arról az elképzelésről, hogy egyszerre akár több különböző hang és rész is élhet bennünk. Mások számára úgy tűnhet, mintha egységes személyek lennénk, egyetlen belső hanggal. És nyilvánvalóan, szó szerint egy hangunk van. De hányszor hallottad, hogy „Két lehetőség között vacillálok” vagy „Megoszlik a véleményem azt illetően, hogy mit érzek ezzel kapcsolatban”. Hány olyan embert ismersz, aki nem úgy viselkedik, mint ahogy tudomásod szerint viselkedni szeretne? Csak azokra az alkalmakra kell figyelnünk, amikor magunkban megfogadjuk, hogy abbahagyjuk a dohányzást, és lemondunk bizonyos ételekről, vagy megváltoztatjuk valamelyik szokásunkat, majd mégis az ellenkezőjét tesszük. Ezekben a helyzetekben könnyen belátható, hogy egyértelműen egynél több részünk működteti a pszichénket.

Történelmileg démonizálva lett az az elképzelés, miszerint egyszerre több rész működik bennünk, és mentális betegségként tekintettek rá, amelyhez önmagában is megannyi stigma kötődik (igazságtalanul). Továbbá létezik egy mentális betegség, amelyet disszociatív személyiségzavarnak neveznek, melynek során az emberek valóban súlyosabban hasadnak szét különböző részekre. Nem szégyen tudni, hogy mentális betegségben szenvedsz, és megtenni, amit kell ahhoz, hogy gondoskodhass önmagadról. Olyan sokan szenvednek ettől feleslegesen a beismerést övező szégyen miatt. Mindazonáltal felismerni, hogy a pszichéd különböző részekből áll, nem jelent szükségszerűen mentális betegséget. Csupán annyit jelent, hogy ember vagy. De mivel ez ennyire patologikus megítélés alá esik, olykor az emberek megrémülnek attól, hogy mélyebben elmerüljenek a személyiségük különböző részeiben, azt gondolva, hogy ha így tennének, azzal azt bizonyítanák, hogy nincsenek jól. Az igazság az, hogy rendkívül egészséges jobban megismerni önmagadat, és ráhangolódni önmagad számos aspektusára. Akkor is léteznek, ha nem tudatosítod őket magadban, a megismerésükkel azonban kihozhatod őket a fényre, ahol aztán meg is gyógyíthatod őket. Minél jobban ismerjük önmagunkat, annál jobban elfogadhatjuk valamennyi gondolatunkat és érzésünket, annál egységesebbé válhatunk, hogy végig tudjuk vinni, amit tenni szeretnénk, és hitelesen tudjunk megmutatkozni.

Ha visszafogod az érzelmeidet, mindaddig egyre jobban erősödni fognak, míg meg nem vizsgálod, és el nem fogadod őket. Egyetlen érzelmet sem hagyhatsz a feledés homályába merülni. Ugyanez igaz arra is, ha figyelmen kívül hagyjuk önmagunknak azon részeit, amelyek igyekeznek, hogy meghalljuk őket. Senkinek sem telik úgy el egy napja, hogy egyszer se érezzen magában ellentmondásos gondolatokat. De sokkal boldogabbak vagyunk, ha rendelkezünk az élen egy erős, szerető belső szülővel, aki elfogadja őket.

Az árnyék és a belső gyermek

Az ellentéte annak, hogy a belső gyermekedet kihozod a fényre, hogy láthasd és meggyógyíthasd, a belső gyermeked árnyékba űzése, ahol egyáltalán nem kell foglalkoznod vele. Az árnyék, amelynek ötletét elsőként Carl Jung vetette fel, az az elképzelés, miszerint mindnyájan rendelkezünk olyan részekkel, amelyeket elutasítunk, és ennélfogva a pszichénk „árnyai” közé utalunk. Valahányszor elítéljük a gondolatainkat és az érzéseinket, a tudatalattink sötétjébe küldjük őket, hogy boldogan élhessünk, amíg meg nem halunk! Csak viccelek – ez nem működik. Ami ilyenkor ténylegesen történik, az az, hogy ezek az érzések kerülő úton újra a felszínre fognak törni. Végül rá fogsz förmedni a párodra, amiért nem jól rakta el az edényeket („Igen, mindegyiknek megvan a maga helye, Carol!”). Feltehetően egyáltalán nem érdekelnek az edények; a főnöködre haragszol, de erőtlennek érzed magad, mert neki nem mondhatod meg a magadét. Vagy, egy komolyabb példában, nem akarsz szembenézni az apáddal való kapcsolatod miatti fájdalommal, de végül újra és újra hasonló típusú kapcsolatokat vonzol be, amelyektől aztán rosszul érzed magad. Ahogy azt Carl Jung megfogalmazta: „Mindaddig, amíg nem teszed tudatossá a tudattalant, addig az fogja irányítani az életedet, és te sorsnak fogod nevezni.”

A sérült belső gyermek ennek az árnyéknak a része. Ha elutasítjuk a belső gyermek szükségleteit, úgy érezve, hogy nem fontosak vagy szégyenteljesek, akkor nem fogjuk tudni gyógyítani őket. Nem gyógyíthatod azt, amit nem látsz. Temérdek információ rejlik a sérült belső gyermeked érzéseiben, és ha kivizsgálod őket, elvezethetnek ahhoz, hogy boldogabbnak, elégedettebbnek és teljesebbnek érezhesd magad. A belső gyermek gyógyítása ennélfogva az árnyékmunka egy formája.

Gondolj a legközelebbi kapcsolataidra! Ha hazamész, és ott találod a párodat csendben töprengve valamin anélkül, hogy elmondaná neked, hogy miért feldúlt, vagy ha rád ripakodna anélkül, hogy megmagyarázná a tetteit, ez korántsem a szegényes kommunikáció és a bántó érzések szórakoztató kombinációja. Amíg nem kezeled ezt a dinamikát, dühösnek és idegesnek érezheted magad. Ugyanez történik velünk, ha elvágjuk a kommunikációt önmagunk azon részeivel, amelyek felidegesítenek. Végül aztán mindennap rosszkedvűek leszünk anélkül, hogy értenénk az okát, vagy épp sorozatok nézésével vagy esztelen zabálással tereljük el a figyelmünket.

A legfontosabb kapcsolatunk az önmagunkkal való kapcsolat. Ez életünk minden részére hatással van. Ez a középpont, ahonnan minden kiáramlik. Vagyis miért ne akarnánk teljes körű kommunikációt folytatni önmagunk minden részével, beleértve a belső gyermeket is?

Mint ha nyitott vagy a belső gyermekeddel való kommunikációra, sokkal gazdagabb és kielégítőbb kapcsolatod lesz vele. Ne feledd: te is rendelkezel önmagad egy olyan vidám, játékos, kreatív részével, amely a belső gyermek. Nem sérült, és még mindig nagyon is a részed. Ez az oldalad egyre jobban előjön, minél inkább úgy érzed, hogy látnak és hallanak. Ez fontos része annak, amiért itt vagyunk: hogy megtegyük azokat a dolgokat, amelyek örömet okoznak nekünk, és fényt hoznak a világba, valamint mindezeket nyújtják a többi ember számára is.

Szóval honnan tudhatod egyáltalán, hogy a belső gyermekednek szüksége van a figyelmedre? Talán nyilvánvaló számodra, de abban az esetben, ha mégsem, íme néhány módszer arra, hogy kideríthesd, hogy kéri-e a sérült belső gyermeked a figyelmedet:

• Akármilyen helyzetben vagy is, amelyben épp megéled az érzelmeidet, mégis hiányzik számodra a belső támogatás érzése

• Magányosnak érzed magad

• Átadod magad olyasmiknek, amikről tudod, hogy nem szeretnéd. Ezt olykor akaraterő-hiánynak is nevezik

• Halogatsz

• Rögeszmés vagy

• Bűntudat vagy felelősség terhel

• Kételkedsz önmagadban

• Minimalizálod az érzelmeidet

• Hiányérzet gyötör, mintha nem lennének lehetőségeid vagy csak korlátozott erőforrások állnának rendelkezésedre

• Szélsőségekben vagy fekete-fehérben gondolkodsz

Ez csupán néhány jel arra vonatkozóan, hogy a belső gyermekednek érdemes lenne jobban kapcsolódnia a belső felnőttedhez.