A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Aly Martinez: From The Embers, 2021

Copyright © 2021. FROM THE EMBERS by Aly Martinez

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Goitein Zsófia, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Hazug valóság (Cora és Penn-sorozat 1.), 2019

Kínzó valóság (Cora és Penn-sorozat 2.), 2019

Érted mindent (Összekötve 1.), 2019

Tőled semmit (Összekötve 2.), 2019

A legsötétebb hajnal (Megtörve 1.), 2020

A legfényesebb alkony (Megtörve 2.), 2020

A szerelem börtönében, 2020

Az éjszaka gyümölcse (Megbánás 1.), 2020

A szerelmünk gyümölcse (Megbánás 2.), 2021

Vágyak terítéken, 2021

A szerelem védelmében, 2021

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bukovenszki-Nagy Eszter

Korrektúra: Valentin Kristóf

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5703-32-6

ELSŐ FEJEZET

Eason

– Hahó! – suttogtam, és megragadtam Jessica karját, miután kiosont a gyerekszobából.

– Ne már, Eason! Most nem vagyok olyan hangulatban.

Soha nem volt olyan hangulatban. És itt most nem a hálószobai dolgokról beszélek, bár szó, mi szó, ahhoz sem volt hangulata.

Megszorítottam a karját.

– Gyere! Beszélnünk kell.

– Nem! – kiáltotta, és felém fordult.

Csatára – és vereségre – készülve halkan becsuktam a lányunk szobájának ajtaját.

– Csend, vagy felébreszted!

– Nem kell emlékeztetned. Én altattam, miközben te a garázsban Billy Joelnek képzelve magad folyamatosan klimpíroztál a zongorán.

Igaza volt, bár leginkább Eason Maxwell szerettem volna lenni, aki olyan sikeres dalt komponál, hogy megmenti a házat az elárverezéstől.

– Sehogy sem jó ez, Jess. Ha az egész napot azzal töltöm, hogy nyálas szerzeményeket komponálok, hátha még egy-két hónapig fenntartom magunkat, azért fogsz utálni, mert folyton dolgozom. Ha mindent abbahagyok, és segítek a gyerek körül, az lesz a bajod, hogy elveszítjük a házat. Mégis mit csináljak?

Kikerekedett a szeme, sötét szemöldöke felszaladt. Három év házasság után már volt annyi tapasztalatom, hogy tudjam, bármit is mond, meg lesz győződve az igazáról. Azt is tudtam, hogy fájni fog, ha megszólal.

– El kéne tudnod tartani a családod!

Na igen. Kiütéssel győzött.

Próbáltam megőrizni a hidegvérem, ezért lehunytam a szemem, és hallgattam a lélegzését. Döcögött, ahogy a házasságunk.

– Igyekszem.

– És vajon miért nem ér célba az igyekezet?

Kipattant a szemem, amint rájöttem, mi van a sorok mögött. Nemcsak a karrieremre gondolt. Inkább a házasságunkra célzott.

Összeszorítottam a fogam.

– Ne mondj olyat, amit később nagyon megbánhatsz!

Megfogadtuk, hogy nem fenyegetőzünk válással, és ez a terv javarészt sikerült is. De miután Luna megszületett, naponta csúszott ki a száján a bűvös, v betűs szó. Minden alkalommal az idegeimre ment vele, de mivel amúgy is borotvaélen táncoltunk, próbáltam kesztyűs kézzel bánni vele.

Könny szökött a szemébe.

– Megígérted, Eason. Ígéretet tettél, amikor megláttuk a két rózsaszín csíkot a terhességi teszten. Tudod, milyen körülmények között nőttem fel, és megígérted, hogy a lányunknak jobb élete lesz.

Ez igaz.

Amikor annak idején hosszú csipkefátyollal, széles mosollyal az arcán felém tartott, folyamatosan azon gondolkodtam, mennyi mindent szeretnék neki megadni, amivel feledtethetem a roskadozó faházat, amelyben felnőtt.

– Ez nem igazságos! – Felindultan végigmértem a háromszobás, két fürdőszobás, száznyolcvanöt négyzetméteres házunkat. Közel sem volt akkora, mint az átlagos atlantai házak, de nem sok olyat találtunk, aminek alagsora van, és meg is tudjuk fizetni. Az alagsorra azért volt szükség, mert stúdiónak szerettem volna berendezni. Utóbbi viszont soha nem készült el, mert… az élet közbeszólt.

Pontosabban: Luna Jade Maxwell szólt közbe.

Még nem terveztünk gyereket. Jessica és én kicsit kettesben akartunk lenni, és élni az életünket, mielőtt családot alapítunk. Hogy is szól a mondás? Ember tervez? Még meg sem száradt a tinta a lemezszerződésemen, amikor a fürdőszobában találtam Jessicát, amint zokogva, négykézláb görnyed a terhességi teszt fölött.

Pocsék volt az időzítés. Főleg, hogy néhány hónap múlva a kiadó kukába dobta az albumot, és tőlem is megváltak.

Az viszont kétségtelen, hogy Luna a maga sűrű, sötétbarna hajával és világosbarna szemével a világ legcsodásabb teremtménye.

Lehajtottam a fejem, megdörzsöltem az orrnyergem.

– Nem függeszthetnénk fel ezt a vitát? Lezuhanyozom, csinálok valami kaját, aztán ahogy Luna felébred, elviszem Robhoz és Breehez.

– Persze. Mivel nem tudunk bébiszittert fizetni, kénytelenek vagyunk a legjobb barátainkra hagyatkozni.

Sóhajtottam. Ez a nő folyamatosan a véremet szívja. Úgy csinál, mintha én lennék az egyetlen felnőtt a házban. Ugyanúgy háztartásbeli akart lenni, mint Bree. Én is ezt akartam. De amikor kezdtek rosszul alakulni a dolgok, a megtakarításom pedig nullára apadt, Jessica egyszer sem kérdezte meg, mit tehetne a boldogulásunkért. Igen, dühös voltam rá emiatt, mégsem vágtam a fejéhez.

Mellesleg soha, semmit nem kértem Breetől azon kívül, hogy néhányszor átvihessük hozzájuk a lányunkat.

Szerencsére – vagy épp ellenkezőleg, nézőpont kérdése – Jessica legjobb barátnője, Bree a legjobb barátomhoz, Robhoz ment feleségül. Ez azt jelenti, hogy ha felhívtam az én legjobb barátomat, akit testvéremként szerettem, és szóltam, hogy átvinném a lányom, az ő bébiszitterük vigyázott rá.

Természetesen mindig segített. Miután hallotta a hangomban a szégyent és a zaklatottságot, igyekezett megnyugtatni. Azt mondta, nekik is voltak nehézségeik, miután az első gyerekük megszületett. Ahogy elhallgattam, rájöttem, hogy talán nincs is akkora baj nálunk. Közben viszont azon gondolkodtam, vajon a felesége mennyire próbálja jobb belátásra bírni Jessicát.

Bree nem rajongott értem. Mondjuk, volt rá oka, mert amikor először találkoztunk, lehánytam a cipőjét. De mit csináljak, ha feljött a gyomorsav?

Ettől függetlenül nem voltunk halálos ellenségek, mi több, egész jól kijöttünk, legalábbis látszólag. Aki jobban ismeri Breet, tudja, hogy nehéz eset.

Ítélkező.

Sznob.

És… igen magasak az elvárásai.

Ez utóbbit sikeresen átragasztotta a feleségemre is.

Kidolgoztam a belem, és mindent beleadtam, hogy boldoggá tegyem Jessicát. Reméltem, hogy a dupla randi ötletével mosolyt csalok az arcára. Esélyem sem volt olyan puccos éttermet választani, amely Bree asszonyság legmagasabb igényeinek is megfelel, ezért Rob javasolta, hogy szervezzünk játékestet. A gyerekek náluk maradnak, mi négyen pedig gondtalanul elleszünk a házunkban. Itallal bőven készülünk. Én megiszom a maradék skót whiskyt, amelyet még Robtól kaptam Luna születése alkalmából, Jessicának pedig veszek egy hatalmas üveg bort, hogy legyen mivel feledtetnie a gondjait.

Megmarkoltam a tarkóm, és álltam a hűvös tekintetét.

– Befejezhetnénk mára? Kérlek! Elegem van az állandó veszekedésből. Dühös vagy. Értelek, jó? Majd kitalálunk valamit.

Összeakasztottam a kisujjam az övével, és egy kicsit meghúztam. Közelebb jött, de megállt, mielőtt összeért volna a mellkasunk.

– Hónapok óta próbálod kitalálni, de semmi haladás. A jelzálogosok folyamatosan hívogatnak, mintha azt hinnék, hogy a semmiből sikerült hirtelen előteremteni a négy hónapnyi tartozás összegét. Minden reggel félve ébredek, mert attól tartok, hogy kikapcsolják az áramot, elzárják a vizet, netán… – Elcsuklott a hangja. – Nem is tudom. Bármi.

Összerándult a gyomrom. Tényleg nagy szarban voltunk, de semmivel nem lett jobb, hogy állandóan erről beszéltünk, sőt. Csak még mélyebb árkot ásott kettőnk között.

Közelebb léptem hozzá, magamhoz öleltem, és megpusziltam a feje búbját. Igyekeztem ügyet sem vetni a szipogására.

– Nem hagyom, hogy elzárják a vizet, vagy kikapcsolják az áramot. Vagy bármit, amitől félsz.

– Mégis hogyan fogod megakadályozni? – kérdezte hitetlenkedve, aztán zokogni kezdett.

Mély levegőt vettem, és éreztem, hogy sajog a mellkasom. A fenébe! Már nem volt mit halogatni. Már nem volt „mi lesz, ha”. Már nem volt „talán”. Csak egyetlen út maradt. Apa és férj vagyok, aki felelősséggel tartozik a családjáért, és nem kergetheti örökké a saját álmait.

– Eladom a dalokat – suttogtam.

– Eason! – sóhajtott, aztán a mellkasomba fúrta az állát. Olyan boldogság sugárzott a szeméből, hogy az önmagában fájt.

Nem voltam világsztár, de tudtam, hogyan kell zenét eladni. Dalszerzéssel kezdtem. Ebből fizettem Jessica eljegyzési gyűrűjét, és a házunk kezdőrészletét. A jogdíjból rendeztük a számlákat, már amikor fizettük őket. Amikor először hallottam a dalomat a rádióban, mindenkit felhívtam, nevettem, és majd kiugrottam a bőrömből örömömben. Büszke voltam a sikereimre, de mindig az volt a célom, hogy ne csak dalszerző legyek, hanem előadó is.

A ’92-es Napforduló című pop-soul albummal sikerült a slágerlisták élére törnöm. Tizenhárom dalt szereztem, szívem-lelkem beleadva. Mindegyik egy-egy életeseményhez köthető, kezdve az apa nélkül felnőtt agglegény korszakomtól a lányom születésén át, minden benne volt. Szókimondó, időnként nyers dalokat komponáltam. Eason Maxwellre jellemzőeket. Olyan lesz őket eladni, mintha egy-egy testrészemtől válnék meg.

Viszont ki tudjuk fizetni a számlákat.

Talán a feleségem életkedve is visszatér, megmenthetjük a házasságunkat, és nem hullik szét a család. Bármit feladnék, az álmaimat is, hogy olyan ember legyek, amilyet Jessica és Luna érdemel.

A gondolatra is elmosolyodtam, miközben Jessicára néztem.

– Így lesz a legjobb, szívem. Érted. Lunáért. Talán magam miatt is. Jó lesz újrakezdeni, nem igaz?

Átkulcsolta a nyakam. Hetek óta ez volt az első testi reakció, amelyet kezdeményezett felém.

– Szerinted mennyi idő lesz eladni őket?

– Nem tudom. Hétfőn első dolgom lesz telefonálni.

Ahogy felkacagott, ismét összeugrott a gyomrom.

– A Lapozzunk! csodálatos. Lefogadom, hogy jó nevű énekes veszi meg.

Más sem hiányzott, minthogy egy egoista primadonna énekeljen a narcisztikus anyámmal való kapcsolatomról.

Rámosolyogtam.

– Az nagyszerű lenne.

Rég nem hallottam olyan vidámnak, mint akkor.

– Ezt meg kell ünnepelnünk! Ha kimégy, hozz egy üveg pezsgőt! Vagy mindegy. Majd szólok Breenek. Ő úgyis mindig puccosakat vesz.

Hát persze! A szívem és a lelkem adom neki, mégis Bree a sztár. A nap megmentője.

Mintha kést mártott volna a szívembe. De ahogy a házasságunk során annyiszor, most is csak mosolyogtam.

– Jól hangzik.

MÁSODIK FEJEZET

Bree

– Eladja a ’92-est? – kérdeztem suttogva, némileg sokkhatás alatt. Jessica izgatottan sóhajtott a vonal másik végén.

– Legalábbis azt mondta. Már csak az a kérdés, tényleg így lesz-e.

Gyorsan benéztem a konyhába, nehogy Rob hallótávolságon belül legyen. A férjem ki nem állhatta, amikor Jessica és én a legjobb barátjáról beszéltünk. Mindig úgy gondolta, hogy szövetkezünk szegény fickó ellen, holott a legjobb barátnőm csak azt szerette volna, hogy Eason megfelelően gondoskodjon a családjáról. Aggodalmam nem volt alaptalan, ugyanis az elmúlt néhány évben úgy tűnt, a pasas teljesen alkalmatlan a feladatra.

Amikor meggyőződtem róla, hogy Rob a garázsban van, és jó eséllyel megint az imádott Porschéjának duruzsol, visszamentem a sütőhöz, hogy megnézzem, elkészült-e a gyerekek vacsorája.

– Viszont magától hozta fel a témát, nem? Azért ez mégiscsak jelent valamit.

Jessica felcsattant.

– Igen. Azt, hogy elege van a kanapén alvásból, és a szexmentes létből.

– Mindegy. Amíg te és Luna nem vagytok hajléktalanok, nekem mindegy, mi a fő motivációja. – Szünetet tartottam, és az alsó ajkamba haraptam. – Tudod, ha bármire szükségetek van, amíg sikerül eladnia…

– Nincs. El se kezdd! Ez nem a te problémád.

Sóhajtottam. Jessica és én főiskolás korunk óta vagyunk legjobb barátnők. Makacs, forrófejű, a végtelenségig büszke, ezért akkor sem fogadna el segítséget, ha kilógna a segge a nadrágból. Ahogy elnézem, nem sok választja el ettől.

– Elég, Jess! Hadd adjak egy kis…

– Pezsgőt! – fejezte be helyettem. – Csak pezsgőt vagyok hajlandó elfogadni. Ugyanis ma este ünnepelni fogunk.

– Igen! Madison születése óta most először hagyom el a házat a gyerekek nélkül.

– Hú! Az első kimenőd az átkozott nappalinkba vezet. Milyen szerencsés vagy.

– Hékás! Örülök, hogy végre úgy tölthetek el egy estét, hogy nem a pelenkázásé a főszerep.

Ez nem volt teljesen igaz. Egész héten attól rettegtem, mi lesz a gyerekekkel nélkülem.

Robot már az őrületbe kergettem azzal, hogy tíz hónapja folyamatosan leszavaztam a kimenőket. Pedig a szomszédunk, Evelyn csodás bébiszitter. Kedves, türelmes, amúgy négy kamaszfiú édesanyja. Rob és én nyugodt szívvel rábíztuk Ashert, de Madison más téma. Koraszülöttként jött a világra, ezért több mint egy hónapot inkubátorban töltött. Most tíz hónapos, makkegészséges, de nekem mindig az a pöttöm korababa marad, aki lélegezni is csak gépek segítségével tudott.

Most viszont eljött az idő. Anyának szüksége van egy kis kikapcsolódásra.

– Ezt hívják mellébeszélésnek – nevetett Jessica. – Folyamatosan ide-oda járkálsz a házban, igaz?

Hatodszorra néztem ki a konyhaablakon, hogy szemmel tartsam Evelynt és Madisont, akik a füvön ülve játszottak.

– Micsoda? Ugyan már! Dehogy!

– Hazudsz.

A garázs közelében mozgásra lettem figyelmes. Ahogy Rob tekintete találkozott az enyémmel, pajkos mosoly jelent meg az arcán. Mindig áhítattal és jelentőségteljesen nézett rám azzal a csodaszép, mély barna szemével.

Ahogy elindult felém, elpirultam, mert alaposan és sokat sejtetően végigmért.

– Most mennem kell, Jess.

– Jó. Eason bármelyik pillanatban megjelenhet Lunával. Szerintem Rob már tud az eladásról, de egyiküknek se áruld el, hogy beszéltem róla!

– Mhm – hümmögtem, és az ajkamba haraptam. Férjem izmai pattanásig feszültek, ahogy közeledett. – Este találkozunk.

El sem köszöntem, csak letettem a telefont.

Rob kivette a kezemből a készüléket, a pultra tette, egy kézzel átfogta a csípőm, és maga felé húzott.

– Hú! – suttogta. – Csodásan nézel ki.

– Ne túlozz! Ez csak egy strandruha – válaszoltam mosolyogva. Ha pontos akarok lenni, ezt a ruhát szerettem a legkevésbé. A sárga-barna virágminta soha nem tetszett igazán, de Madison születése után még maradt rajtam néhány kiló súlyfelesleg, így nem sok olyan darab van, amibe kényelmesen beleférek.

Annak idején üzletasszony voltam. A ruhatáram java részét szűk szoknyák és blézerek alkották. Kétgyermekes háziasszonyként viszont nem az a hétköznapi viseletem, bár jobb napokon azért csinos nadrágba bújok, és még övet is veszek hozzá.

Rob a ruhám alá csúsztatta a kezét, és a fenekembe markolt.

– Ne mondd, hogy csak, amikor ebben a ruhában vagy.

– Gyanítom, hogy…

– Anya! – kiáltott Asher a lépcsőről.

Rob mordult egyet, és felnézett.

– Szerintem ez a gyerek bárhol, bármikor megérzi, ha terveim vannak az anyukájával.

– Ezt kapod, amiért legyártottad a saját képmásodat. Pontosan tudja, mikor sántikálsz rosszban.

Pajzán vigyor jelent meg az arcán.

– Hidd el, nagyon jó lett volna! Komolyan, Bree.

– Mindig ezt mondod.

Úgy tett, mint aki zokon veszi, amit mondok, de szemének pajzán csillogása azt sugallta, hogy hosszú lesz az éjszaka, miután hazaérünk.

– Mi az, kicsim? – kérdezte a fiunktól nevetve.

– Kész van már a vacsora? A gyerekek éheztetése törvényellenes!

Ez a fiam. Ötéves, és folyton enni akar, mint az anyja.

– Két perc! – kiáltottam, és pont ekkor szólalt meg a csengő.

Rob felvonta a szemöldökét.

– Vajon ránk hívta a rendőrséget?

– Szerintem Eason jött. Jessica szólt, hogy úton van.

Rob ismét elmosolyodott, aztán adott egy puszit.

– Ő várhat. Hol is tartottunk?

Arrébb húzódtam.

– Nyisd ki az ajtót a nagyra nőtt óvodás haverodnak, addig én megetetem az igazi óvodást, mielőtt tényleg ránk hívja a zsarukat.

– Ne már! – dorgált Rob. – Legyél kedves! Eason régóta készül erre az estére.

– Miről beszélsz? Én mindig kedves vagyok.

A homlokát ráncolta, aztán elindult az ajtó felé.

– Na persze. A nagyra nőtt óvodás becenév is kedvességre vall. Ha őszinte akarok lenni, kedvesség tekintetében azért van hová fejlődnöd.

Sóhajtottam, de azért támadt egy kis bűntudatom.

Alapból jogos, amit a férjem mond. Nem mindig voltam kedves Easonnel, bár nem is utáltam. Jó fej. Amolyan társasági ember, aki igyekezett mindenkit bevonni a beszélgetésbe. Szőke hajával, melegbarna szemével és csalafinta mosolyával pillanatok alatt leveszi a nőket a lábáról. Nem véletlenül habarodott bele a barátnőm, Jessica is, aki éles eszével és humorérzékével bűvölte el Easont.

Elméletben minden lány arról álmodik, hogy az ő és a legjobb barátnőjének férje jó barátok legyenek.

Kettőjük esetében viszont más a helyzet.

Jessicának nehéz élete volt, és bárkit is rendelt a sors Eason mellé, még annál is nehezebb életre számíthat, a fickó ugyanis folyton egy lehetetlen álomjövőt kerget. Kezdetben másról sem szólt a kapcsolatuk, mint a vidámságról, a buja éjszakákról és a szerelmes pillantásokról. A pozitív terhességi teszt, és Eason karrierjének hanyatlása viszont igencsak próbára tette őket. Az lett a vége, amit sejtettem.

Mindegy. A kapcsolatuk nem rám tartozik – legalábbis a férjem szerint.

Fogtam a sütőkesztyűt, és óvatosan kiemeltem a szívecske alakú nuggeteket, aztán gyorsan egy tálra tettem, hogy hűljön.

– Kész a vacsora! – kiáltottam Ashernek. – Mosd meg a kezed, mielőtt lejössz!

Gyanítom, hogy meghallotta, mert pont úgy pattant le az ágyról, ahogy már ezerszer megtiltottam neki. Legalábbis nagyságrendileg ennyiszer.

Eason széles vigyorral az arcán, csípőjén a másik kedvenc kislányommal viharzott a konyhába.

– Szia, Bree! – Üdvözölt, aztán a szokásos módon átölelt, de nem ő lett volna, ha nem szorít rajtam még egyet. – Hogy vagy?

– Jól – vágtam rá idétlenül, miközben próbáltam kibontakozni az öleléséből. A keresztlányomra néztem, aztán felé nyújtottam a karom. – Gyere ide, kislány!

Eason büszkén átadta. Bár szakmailag és anyagilag is padlón volt, a végtelenségig rajongott a lányáért, és bármit megtett volna érte.

– De csini vagy! Ez új? – kérdeztem Lunát, ahogy végigmértem rózsaszín, gallérján monogramos ruhácskáját. Közben azon járt az eszem, miből futotta Jessicának erre a szerelésre.

Eason végigsimított szürke Henley felsőjén.

– Kösz, hogy észrevetted, Bree. Te is csinos vagy. Az Jessica ruhája?

– Nem. Az enyém, csak Jessica kölcsönkérte, és komoly erőfeszítésembe került visszaszerezni. A feleséged valóságos ruhatolvaj, én viszont ezt a magas talpú cipőt loptam el, úgyhogy kvittek vagyunk.

Eason kuncogott, aztán elcsent egy nuggetet a tálról, és a szájába tömte. Nem figyelmeztettem, hogy forró, úgyhogy be kell látnom, kedvesség tekintetében tényleg van hová fejlődnöm.

– A francba! – Zihált, és minden rágás után nagyra nyitotta a száját.

Jól szórakoztam rajta, miközben Lunát a csípőmre tettem, és figyeltem a produkciót.

– Kérsz még egyet?

– Hm. Kösz, de inkább kihagyom ezeket a lángoló csirkefalatokat.

– Vegetáriánus.

Lebiggyesztette az ajkát.

– Akkor azért van fűíze.

A fejemet csóváltam. Őszintén szólva majdnem mindig ezt tettem, ha Eason megszólalt.

– Eason bácsi! – Asher átugrotta az utolsó három lépcsőfokot, amivel ismét a szívbajt hozta rám.

– Mi a helyzet, kis haver? – kérdezte Eason, és leguggolt.

A kifinomult kézfogás után, melyet a fiam hároméves kora óta gyakorolnak, ökölpacsival köszöntötték egymást.

– Tudod, mi történt? – kérdezte Asher.

Eason rögtön lecsapta a magas labdát.

– Találtál valami őskövületet a kertben, ami biztosan a dinoszauruszok korából származik. Mivel ezek a dinók fogatlanok voltak, nem jelentettek veszélyt, ezért a tudósok úgy döntöttek, az ő DNS-üket felhasználva létrehoznak egy új dinófajt, amely megszelídíthető, így közlekedésre is használhatjuk őket, ezáltal kevesebb… fosszilis energiahordozóra lesz szükségünk.

Asher összeráncolta a homlokát.

– Micsoda? Nem!

– De kár! – Eason sóhajtott, aztán a távolba révedt. – Pedig már azt hittem, hogy felülhetek egy Asheroszauruszra.

A fiamból kitört a nevetés, ami gyakran előfordult, mikor első és egyetlen kedvenc „bácsikája” közelében volt. Eason vele nevetett, aztán ismét kezet ráztak.

– Na jó – szakítottam őket félbe. – Ülj az asztalhoz, Ash!

– Inkább ne! – suttogta Eason. – Vegetáriánus. Lehet, hogy fűdarabok is vannak benne.

– Igen! Imádom a vega nuggetet!

Eason szúrós szemmel nézett rá.

– Nem tudod, mi a jó. Holnap, ha jövök Lunáért, hozok neked csirke nuggetet. Ha ezt a vegetáriánus kaját eszed, nem nő szőr a mellkasodon!

– Nem baj! Nem akarok szőrt a mellkasomra! – jelentette ki a fiam.

– Egy nap másképp fogod gondolni.

– Nem. Apának sincs szőr a mellkasán.

– Ez fura. Minden férfinak van testszőrzete. Legközelebb nézd meg a fenekét, amikor zuhanyozik!

– Pfuj! – kiáltotta Asher, mire Luna megijedt.

– Na jó. – Visszaadtam Easonnek a lányát. – Mára elég a mindenféle testszőrzet kitárgyalásából. Vagy inkább: örökre hanyagoljuk a témát!

Kivettem egy tányért a szekrényből.

– Rob! Kérlek, ments meg!

Eason egyik kezében a lányát ringatta, a másikkal pedig egy kicsit lehúzta a felsőjét, hogy megmutassa szépen karbantartott mellkasszőrzetét, aztán odasúgta Ashernek: McNuggets.

Még szerencse, hogy Rob bejött a konyhába, és hátba vágta legjobb cimboráját.

– Ne ijesztgesd a feleségemet! – Ő is elcsent egy nuggetet, amely továbbra is meleg volt, ezért a férjem is nagyokat fújtatott, mielőtt megrágta volna a falatot. – Jóég! Mi a frász ez?

– Zöldséges, szívem. Csak óvatosan! Még a végén rosszul leszel. – Miután teleraktam nuggettel és bébirépával Asher tányérját, odaadtam Robnak, hogy tegye az asztalra.

– Luna holmiját a vendégszobában hagytam. Kicsit tartok ettől az egésztől. Ne tegyük inkább Madison mellé, hogy ne féljen egyedül?

– Ha azt akarod, hogy aludjanak, jobb lesz nekik külön. – A pultnak támasztottam a csípőm. – A jövőbeli legjobb barátnők soha nem alszanak el, ha látják egymást.

Rob megállt Eason előtt, és megcsikizte Luna pocakját.

– Biztos, hogy Jessicának nem gond őt itt hagyni?

Eason kuncogott.

– Ha mégis, akkor feleslegesen pakolt be huszonhét ruhát, cumisüveget és télikabátot május közepén. – Az órájára nézett. – Jut eszembe, mennem kell. Még beugrom a boltba, hogy vegyek néhány dolgot.

Miután vagy tízszer megpuszilta Lunát, vonakodva átadta Robnak, aztán rám nézett.

– Jess azt mondta, kérjek tőled valami jó pezsgőt.

Mindenki hallotta a hangján, hogy kellemetlenül érzi magát.

Ha őszinte akarok lenni, kezdtem megint bűntudatot érezni.

– Persze. Lássuk csak…

– Vidd a Dom Perignont! – vágott közbe Rob.

Eason felcsattant.

– Azt nem viszem el egy játékpartira. Inkább tartsátok meg a…

Rob hátrahajtotta a fejét.

– Azt mondtam, vidd a Dom Perignon P3 rozét! És vidd el a Bollingert is!

Kikerekedett a szemem. A francba! Ez legalább háromezer dollár.

Rob és én jól kerestünk. Mondhatni, több mint jól. Annak idején, főiskolás koromban mellékes jövedelemszerzésért kezdtem paplanokat varrni, és miután lediplomáztam, fellendült az üzlet. A Bree Paplant átkereszteltem Prism Ágyneműre, nagyüzemi gyártásba kezdtünk, és nagyáruházaknak adtuk el az ágyneműket, szerte az országban. Imádtam a munkám, de ahogy megszületett a fiam, már nem tudtam olyan szívvel-lélekkel dolgozni, mint azelőtt. Hogy megmaradjon a vállalkozás, Rob átvette a cégvezetést, és nem sokkal később nyélbe ütöttünk egy nyolc számjegyű bevétellel kecsegtető üzletet, ugyanis egy világszerte ötezer hotelt működtető észak-amerikai szállodalánc kizárólagos beszállítói lettünk. Amint megtudtuk, hogy miénk a munka, elmentünk Las Vegasba, majd egy üveg Dom Perignonnal és Bollingerrel ünnepeltük a sikert.

Hacsak Jessica nem felejtett el megemlíteni valami fontosat, kétlem, hogy Eason miatt szükséges a Dom és a Bollinger.

Szerintem ő is hasonlóan gondolhatta, mert kis híján leesett az álla.

– Megőrültél?

A férjem a fejét csóválta.

– A legjobb barátom egy zenei őstehetség, aki úgy döntött, eladja a szerzeményeit a világ legjobb előadóművészeinek, hogy aztán még több zenét szerezve ő maga is sztárelőadói babérokra törjön. Nem azért töltöttem veled egy nyarat egy kilencvenkettes Ford kisteherautóban, heti kétszeri zuhanyzási lehetőséggel, hogy gagyi pezsgővel ünnepeljem a jövőbeli sikeredet. Téma lezárva. – Megveregette Eason vállát, majd Lunával a kezében indult Evelyn felé.

– Jóég! – Eason sóhajtott, aztán megvakarta az orrnyergét. – Nem elég, hogy pezsgőt kérek tőletek, még félmillió dollárral tetézem az adósságot.

Elmosolyodtam.

– Nem kerül ilyen sokba, de ha tényleg te leszel a zenei világ egyik legkeresettebb sztárja, örömmel vesszük, ha ennyit fizetsz nekünk vissza.

– Erre nem vennék mérget – sóhajtotta.

Én sem, de ha Rob ekkora bizalmat szavaz neki, az a minimum, hogy lemegyek a pincébe, és felhozom a pezsgőt.