Gráczer L. Tamás

AZ ÚR SZUKÁI

A budai hóhér
2.

Prae Kiadó, 2023

© Gráczer L. Tamás, 2023

© Prae Kiadó, 2023

A borító Szalay Miklós munkája

Minden jog fenntartva. Bármilyen másoláshoz, sokszorosításhoz, illetve adatfeldolgozó rendszerben való tároláshoz a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

A PRAE.HU Kft. kiadása, 2023

2092 Budakeszi, Rákóczi utca 103.

A kiadásért felel: Balogh Endre

Felelős szerkesztő: Péczely Dóra

Olvasószerkesztő: L. Varga Péter

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6199-94-2

ISSN 2676-8526

„Isten a pallost oly nagyra tartja, hogy azt saját parancsolatának nevezi, és akarata ellen van, hogy bárki azt emberi találmánynak vagy eszköznek merje mondani. Mert a kéz, mely a pallost markolja és öl, már nem emberi kéz, hanem Isten keze és nem az ember akaszt, fejez, tör kerékbe, öl és harcol, hanem Isten. Mindez az ő műve és ítélete.”

Luther Márton (Bérczes Tibor fordítása)

„Tisztességeket avagy gyönyörűségeket és felette való hívságos nyugodalmakat szörnyű rút keresni klastromban. Mert a klastrom nem azoknak helyek és lakodalmok, kik e jelen való jókat, e világi jókat keresik, hanem azoké, kik a jövendő mennyei jókat keresik.”

Árpád-házi Szent Margit

1.
SALVE REGINA{1}

1464. augusztus 1. szerda

Halálraítéltnek lenni kiváltságot jelentett a többi rab között – addig legalábbis, amíg az ember fejét el nem választották a törzsétől, vagy nyakára nem került a kötél, egyéb, ezeknél sokkal fájdalmasabb lehetőségeket már nem is említve. De addig a bűnös igazán kivételes elbánásban részesült.

Utolsó estéjén fejedelmi lakomával vendégelték meg, ha kérte és volt étvágya, s míg a többi foglyot a városháza pincerendszerének zsúfolt és ablaktalan tömlöcei nyelték el, ahol csupán a fáklyák és mécsesek biztosítottak fakó, imbolygó világosságot, addig a halálraítéltek végső napjaikat egyedül tölthették, egy tisztább, a többinél magasabban elhelyezkedő zárkában, ami egy aprócska, utcaszintre néző rácsos ablakon keresztül még természetes fényt is kapott.

Marcus jól ismerte a helyet, túlságosan is jól – és nem csak a munkájából kifolyólag. Évekkel ezelőtt maga is eltöltött itt néhány napot; mi másra, mint tulajdon kivégzésére várva?

Ahogy akkor, a padlóra szórt friss szalmán kívül most is csak egy mocskos vödör jelentette a berendezést, ha az elítéltre rátörne a szükség. Naponta ürítették, de ettől még bűzlött rendesen, fintorgásra késztetve a férfit, pedig szagolt ő ennél förtelmesebb dolgokat is napra nap. Csupasz karja libabőrös lett: maga sem tudta, hogy a cella hűvöse vagy az emlékek miatt. A nyári melegre való tekintettel az ujjatlan vörös inget viselte, csupán alkarjára rögzítette a fekete bőrből készített alkarvédőket. Összébb is húzta vörös palástját, szakmája kötelezően viselt jelképét, miután becsukta az ajtót.

Nem volt egyedül. Vele szemközt, a sarokba húzódva, minél messzebb a vödörtől, megtört ifjú üldögélt. Fejét felhúzott térdein nyugvó karjára támasztotta, a reménytelen beletörődés lélegző, mozdulatlan szobraként. Haját nemrég megnyírták, hogy tarkója szabadon maradjon, kapott reggelit, testére fehér inget. Meggyónt, búcsút vett családtagjaitól, most pedig várta, hogy leteljen az ideje. Nagyjából két órája volt hátra. Egy még idelent, aztán egy újabb odafönt, az augusztusi forróságban, míg csak földi pályafutása délelőtt tizenegykor véget nem ér a Káposztáspiacon emelkedő vérpadon.

Érthető hát, hogy nem vágyott társaságra – Marcuséra különösen nem.

– Mit akarsz még tőlem, hóhér? – kérdezte barátságtalanul, felemelve a fejét. Szomorú arcát könnyek áztatták. – Nem elég, hogy elveszed az életemet?

Marcus nem vette zokon a fogadtatást. Egy halálraítélttől több mint elfogadható volt. Sajnálta Konrádot (mert így hívták a fiút): nyugodt, szinte már halvérű ifjúnak ismerte mindenki a tizenkilenc esztendős szabólegényt, aki szorgalmának köszönhetően idővel mester is lehetett volna a céhében. Nehezen tudták kihozni a sodrából, de ha ez megtörtént, abban nem volt köszönet, miként azt egy részeges péksegéd is megtapasztalhatta, aki nemrégiben egy mulatságon pár korsó sör legurítása után becsmérelni kezdte Konrád férfiúi képességeit.

Más kérdés, hogy ezen nemcsak ő, hanem a szabólegény is rajtavesztett.

Számos tanú látta, ahogy többször megszúrja a gyalázkodót, majd tőrével felhasítja a hasát: a kiomló belek kígyóként tekergőztek, a vért mohón, éltető nedűként itta be a száraz, poros föld. Sokan emeltek szót az ifjú érdekében, méltatták szerénységét, szorgalmát, próbálták megmenteni az életét, jobb belátásra bírni a városvezetést – hasztalan. Gyilkosságért halál jár. Mivel azonban felindulásból oltotta ki a másik életét, az ifjút a megszégyenítő akasztás helyett „mindössze” fővesztésre ítélték.

Ennek pedig ma jött el a napja. Érthető volt hát Konrád elkeseredése.

Marcus sem repesett a boldogságtól, mikor itt morzsolgatta élete utolsónak gondolt napjait és óráit.

A hóhér a padlóra telepedett a szabólegénnyel szemben, hátát a falnak vetve. Bal lábát kinyújtotta, a jobbot felhúzta, és azon pihentette könyökét.

– Lenne egy ajánlatom a számodra, Konrád – bökte ki végre jövetele okát.

– Neked? Ugyan mit tudnál te ajánlani nekem? – kérdezte a legény gúnyosan.

– Azt, ami mindennél becsesebb az embernek. Az életed.

– Az életem.

– Azt. Fiatal vagy még a halálhoz, Konrád. Rettentően fiatal.

Konrád kétség és remény közt vergődött. Megmenekülhet az utolsó pillanatban – de vajon mi lesz ennek az ára? Mert biztosan lesz.

– Mit kérnél cserébe, hóhér?

– Csak egy apróságot. Azt, hogy dolgozz nekem. Légy a segédem. – Marcus szinte azonnal érezte, hogy ennél több kell, ha meg akarja nyerni magának Konrádot. Kinyújtotta a felhúzott lábát, karjait összefonta maga előtt. – Lesz fedél a fejed felett. Jövedelmed. Étel az asztalodon.

– A gyerekek kinevetnek és megdobálnak az utcán. Szedhetem össze a dögöket a városban. A családom, a barátaim… mindenki, akit csak ismerek, megtagad! Úgy fognak kerülni, mint a leprást!

– Igen – bólintott kényszeredetten Marcus. – Ez is hozzátartozik. De élhetsz tovább.

– A pokolban pedig örökké, mert elkárhozok!

– Gyilkoltál – mutatott rá Marcus. – Ahhoz képest ez már semmiség lenne.

– Bűnt követtem el. Ettől még üdvözülhetek. De ha beállok hozzád…

– Az Úr munkáját végezzük mi is. Akárcsak a papok. Isten szemében ez is számít.

Konrád nem válaszolt azonnal. Marcus hagyta, hadd gondolkodjon.

Kis idő elteltével megkondult a városháza órája. Negyedóránként jelzett. Ennyivel kevesebb volt hátra a szabólegény életéből.

– Ha igent mondok… – szólalt meg vontatottan Konrád –, azzal a könnyebbik utat választom. Ahogy egykor te is tetted, hóhér.

Marcus arca meg se rezdült. Bár már több mint öt esztendeje történt, sokan emlékeztek, miként vált azzá, aki most volt.

– Ez… gyávaság lenne.

– Gyávának tűnnék? – engedett meg magának Marcus egy félmosolyt.

Konrád arca komoly maradt.

– Hányszor gondoltál arra, hogy rosszul döntöttél, mikor ezt a nyomorúságos életet választottad? Hányszor bántad meg?

Minden egyes nap. Hosszú éveken át.

– Nem okoz örömet, amit csinálok. De valakinek ezt is meg kell tennie. Ez az Úr akarata. Én pedig az ő pallosát forgatom a kezemben, hogy igazságot szolgáltassak.

– És gondolod, ennyi elég lesz, hogy elkerüld az örök kárhozatot?

– Nem tudom. Ennyire nem gondolkodom előre.

– Tehát, ha jól értelek, a saját életem helyett élhetem a tiédet. Annak minden hátrányával együtt.

– Elég jól boldogulok, Konrád. Te is boldogulnál mellettem. Idővel összeszedhetsz annyi pénzt, hogy új életet kezdj valahol máshol, ahol nem tudják, mivel foglalkoztál.

Konrád hosszasan hallgatott, mielőtt újra megszólalt.

– Azt mondod, boldogulsz, hóhér. De vajon boldog vagy?

Marcus lelki szemei előtt vöröslő hajzuhatag jelent meg, egy szeplős arc, egy karcsú test, hosszú, gyönyörű lábakkal. Olyan élesen látta, hogy kedve támadt megérinteni őket. Önkéntelenül is elmosolyodott.

– Igen, Konrád – válaszolta. – Boldog vagyok.

– Nehezen hiszem.

– Akár hiszed, akár nem, így van – vont vállat Marcus. Az óra ismét kondult egyet. Eltelt újabb negyedóra. – De kettőnk közül nem én vagyok az, akit sürget az idő. Döntened kell: élet vagy halál?

Marcus nem neheztelt Konrádra. Még egy utolsó utáni lehetőséget is adott neki a vérpadon, pillantásával érdeklődve, vajon biztosan nem másítja-e meg elhatározását. Ám a fiú csak megrázta a fejét, amivel a kérdés eldöntetett. Marcus irigységgel vegyes csodálattal tekintett rá: benne megvolt az a tartás, a halállal való szembenézés képessége, ami belőle annak idején hiányzott.

Megtehette volna, hogy kétszer elvéti a csapást, elnyújtva ezzel a szenvedéseit, hogy aztán harmadjára válassza el fejét a nyakától, ám őt nem ilyen fából faragták. Annál lelkiismeretesebben végezte a munkáját, és jobb hóhér volt annál (kényesen ügyelt is ebbéli jó hírére), semhogy fokozza egy szerencsétlen kínjait. A fővesztés az fővesztés. Egyszerű, tiszta munka, nem olyan mocskos és megterhelő (hóhérnak-bűnösnek egyaránt), mint egy kerékbe törés vagy egy akasztás.

Nem is húzta feleslegesen az időt: egyetlen határozott mozdulattal vetett véget a vérpadon térdeplő, remegve imádkozó szabólegény életének. A bámész tömeg tapssal és éljenzéssel jutalmazta munkáját, ám ettől legfőbb problémája nem oldódott meg: továbbra is csak egyetlen hóhérsegéd dolgozott mellette, nem kettő. Pláne nem három, mint a régi szép időkben. Persze mit csodálkozott ezen? Senki nem volt olyan bolond, hogy önként beálljon mellé.

Még a halál árnyékában sem.

– Szomorú, hogy nem sikerült meggyőznöd, Mester – sóhajtott fel Balthasar. – Imádkoztam, hogy sikerrel járj! – ütötte be segédje a szeget a koporsófedélbe.

Ha az elítélt nem volt különösen elvetemült bűnöző, nem kellett fejét karóra tűzni, négybe vágni, kerékbe törni, felakasztott testét intő jel gyanánt hagyni elrohadni, családja pedig igényt tartott rá, porhüvelyét a kivégzés után deszkákból rótt koporsóba helyezték, és átadták hozzátartozóinak, hogy gondoskodhassanak a végtisztességről.

– Az imáid ezúttal nem értek célt – mosta meg arcát Marcus a vérpadon álló hordó hideg vizében, lefröcskölve az ott heverésző Hentest, elmaradhatatlan kísérőjét. A kutya füle botját sem mozdította. Annál jobban el volt pilledve. – Ami nagy kár. De Konrád a földi élet helyett a túlvilágit választotta.

– Meg tudom érteni – mormogta Balthasar. Tizenöt évvel volt idősebb Marcusnál, de hogy mi okozott akkora törést az életében, hogy hóhérsegéddé lett valamikor nagyon-nagyon régen, arról soha nem beszélt. Mély, olykor túlzásokba hajló vallásossága valami szörnyű bűnt sejtetett, melyért Balthasar ily módon vezekelt, ám nem volt senki, aki emlékezett volna rá, mi lehetett az. – Örülök, hogy kegyes voltál hozzá, Mester.

A hóhér csak legyintett.

Nemcsak a lefejezést végezte el precízen, de még azt sem tette meg, amit egyébként szokott: hogy levágja a halott kis- és hüvelykujjait, melyek szerencsehozó talizmánként sok pénzt értek. Nem annyit, mint egy akasztott emberé, de ugyan ki mondja meg egy levágott ujjról, milyen halált halt a gazdája? A hóhér személye garantálta, hogy valóban egy kivégzett bűnös a testrész forrása. Ugyanígy nem nyúlt a véráztatta inghez sem, noha annak darabjait szintén jó áron tudta volna értékesíteni. A nyakból ömlő vért viszont felfogták egy edényben, már amennyit lehetett. Volt rá kereslet, hisz a közhit szerint sok mindent gyógyított. A pénz pedig mindig jól jött.

– Kész vagy, Balthasar?

– Még egy szög, Mester.

Mikor a helyére került, Marcus a vérpad széléhez lépett, és intett a lépcső aljában toporgó két férfinak, hogy jöjjenek fel. Konrád apja és bátyja voltak. Megtörte őket a veszteség, de talán még rosszabb lett volna számukra, ha a szeretett fiú és testvér úgy dönt, hóhérsegéd lesz. Számukra azzal is meghal, de akkor a becstelenséget is vállalniuk kellett volna, ami ezzel jár.

Hálát adott a sorsnak, hogy az ő szülei nem érték meg a gyalázatot, amikor a könnyebb utat választotta: csak magával kellett gondolnia, mással nem. Nem volt senkije. Nem úgy, mint a szabólegénynek.

A férfiak leszegett fejjel lépdeltek fel a nyikorgó fokokon, kerülve a hóhér közelségét és azt, hogy rápillantsanak. A fekete kutyát észre sem vettek, Hentes pedig csendben maradt. Nem mordult rá az idegenekre. Balthasar is hátrébb lépett, mikor két végén megfogták a koporsót, és szó nélkül elindultak lefelé.

– Az Úr irgalmazzon a lelkének – vetett keresztet Balthasar mögöttük.

– Nyugodjék békében – tette hozzá Marcus.

– Ámen.

A pallos, amivel Marcus Konrád fejét vette, hóhérról hóhérra szállt Budán. Háromlábnyi{2} pengéjéhez majd egylábnyi markolat tartozott. Brutális, öt fontot{3} nyomó, kétkezes fegyver volt, amit semmi másra nem használtak, mint kivégzésekre. Solingenben kovácsolt acélja a gondos ápolásnak köszönhetően tükörként csillogott a napfényben. A keresztvason hetvenöt rovátka sorakozott: mindegyik egy-egy levágott fejet jelentett. Megannyi kioltott életet. Marcus csupán az utolsó nyolcért felelt, ami ötéves munkáját tekintve nem is volt sok. Konrád lett a kilencedik és egyben a hetvenhatodik ebben a sorban.

Épp ezt a vonást karcolta a keresztvasra a hóhérkések egyikével, a vérpad szélén ülve, amikor megnyikordult a lépcső, amin csupán pár perce vitték le Konrád földi maradványait. Hentes ezúttal felkapta a fejét, és egy szempillantás alatt ott termett a feljáró tetején. Hatalmas termetű, izmos jószág volt, fajtáját a „mészárosok kutyájaként” emlegették. Legtöbbször csak lomhán heverészett, így a legtöbben ki sem nézték belőle, hogy ilyen gyors mozgásra képes.

– Hentes! Vissza! – parancsolt rá Marcus.

A kutya morogva hátrált néhány lépésnyit, majd lecövekelt feltápászkodó gazdája mellett.

Mokány, alacsony ember lépett a vérpadra, tatáros vonásokkal az arcán. Hosszú, sötét haja a vállát verdeste, fekete szemei aprók, bőre napcserzett volt. Száját kétoldalt álláig érő, fekete bajusz keretezte. Kun lehetett, ősei vére még sok generációnyi keveredés után is kiütközött rajta, ha már nemes kelmékből készült ruházatán származása nem is látszott. Talán csak gyöngyös süvegén, amit a kezében tartott. Bár nem tudta, ki lehet, ismerősnek tűnt Marcusnak. Mintha már látta volna valahol.

– Üdvözöllek, hóhér! – hajtotta meg magát az idegen. – Szép munkát végeztél. Ugyan csak távolról láttam, de fogadd elismerésem.

Marcus biccentett, de nem szólt semmit. Pallosát a vállán nyugtatta, lazán pihentetve markolatán a kezét.

– Engedd meg hogy bemutatkozzam, hóhér – lépett közelebb a férfi. – Újszászi Kostyán Pál vagyok.

A név semmit nem mondott Marcusnak. Legfeljebb Újszász neve, ami megerősítette a látogató kun eredetét.

– Úrnőm meghívását hozom neked. Úgy tudom, holnap kevésbé vagy elfoglalt.

A kun nem tévedett. Piacnap szerdán, pénteken és szombaton volt. Hétfőn, kedden, csütörtökön Marcus jobban ráért. Ezeken a napokon foglalkozott a foglyokkal, hétfőn részt vett a bírósági tárgyalásokon, ellenőrizte a vesztőhelyeket, intézte egyéb dolgait. Egy látogatás belefért – kérdés persze, hogy kihez és hova.

– Kit tisztelhetek úrnődben, Kostyán uram? – kérdezte Marcus, leemelve válláról a pallost. Maga elé állította, mint egy acélból készült, baljós keresztet. Ujjai a keresztvasra fonódtak.

– Úrnőm a horogszegi Szilágyiak nemes úrasszonya – kezdett bele a kun az asszony címeinek felsorolásába, mintha csak veretes költeményt szavalna. – A néhai kormányzó özvegye, Beszterce grófnője, a fenséges Mátyásnak, Magyarország királyának szülőanyja.

Hát persze! Innen volt ismerős a kun! A királyné kíséretében látta, nem is egyszer! Ennek ellenére meglepte, kiről van szó, akárcsak Balthasárt.

– Szilágyi Erzsébet? – csúszott ki a név a német száján.

– Igen. Ő – vetett egy pillantást Kostyán a segédre. – Örömére szolgálna – intézte aztán szavait újra Marcushoz –, ha válthatna veled néhány szót egy… – halkította le a hangját (nem mintha bárkit is érdekelt volna a piaci forgatagban, miről beszélnek) – …igen bizalmas ügyben.

Az anyakirálynő kérése parancs. Ha látni akarja, menni kell. Nem kereshet kibúvót.

Nem is akart. Annál kíváncsibb volt.

– Tudod, merre van Kunc ispán majorja? – kérdezte a kun.

– Ismerem az utat. Megmondhatod neki, hogy örömmel veszem a meghívását. Mikorra menjek?

– Várni foglak délután egy és két óra között. Ott, ahol az út kettéágazik Hidegkút és a budaszentlőrinci klastrom felé.

– Ott leszek.

– Akkor holnap találkozunk. Ne késs! Úrnőm nem szereti, ha megvárakoztatják. További jó munkát, hóhér! – köszönt el a férfi.

– Egy szóra még, jó uram – szólt Marcus a lépcső felé induló férfi után. A kun kérdő pillantással fordult vissza felé. – Úgy illik, hogy vigyek valami ajándékot. Valami olyat, ami hasznára lehet az anyakirálynénak. Ami segíthet rajta.

Kostyán elmosolyodott. Értékelte a figyelmességet.

– Úrnőmet időnként erősen kínozza a köszvény – szólalt meg rövid töprengés után. – Attól pedig tart, hogy a pokoli meleget szörnyű jégverés követi. Félti tőle a birtok termését.

– Mindkét gondjára szolgálhatok gyógyírral – felelte azonnal Marcus.

– Tetszik a hozzáállásod, hóhér – bökött felé elismerően a kun. – Remélem, abban az ügyben is tudsz segíteni neki, amit meg akar veled beszélni. Azt mondják, jó vagy ebben.

– Mégis miben? – kérdezte Balthasar Marcus mellé lépve, figyelve, ahogy a kun távozik. Alakja hamar eltűnt a tömegben. Csupán csúcsos süvege árulta el, merre jár.

– Gondolom, abban, hogy mások problémáit megoldjam.

– Csak a sajátjaiddal jutsz nehezen dűlőre.

– Ez legyen az én bajom – sóhajtott fel Marcus, és lepillantott az alant nyüzsgőkre.

Főkötők, sapkák, kalapok és ruhák színes kavalkádja, emberek és állatok egymást taposó-kerülgető tömkelege. A levegőben sült hús, pékárú, zöldségek, állatok, trágya és izzadság szaga keveredett, a nyelvek kavalkádja pedig Bábel tornyának építését idézte. Piacnap volt. Munka is, tennivaló is akadt még rengeteg.

– Utálom a szerdákat – jegyezte meg Marcus.

– Szívemből szóltál, Mester. De hát mit tehetünk?

– Dolgozunk.

– Na, látod. Fogjunk is hozzá, mert senki nem csinálja meg helyettünk.

– Mégis mit akarhat tőled az anyakirálynő? – mondta ki hangosan a Marcust egész nap foglalkoztató kérdést Regina. – Van bármi elképzelésed?

Marcusnak nem volt.

– Érdekes – csavargatta ébenvörösre festett haját a lány. – Roppant érdekes. Biztos valami nagy dolog lehet. Máskülönben miért érted küldetne?

A nyitott ablakban ült egy szál ingben, bal lábát lelógatva a padlóig. Marcus vágyakozva legeltette szemét a patyolatvászon alól előtűnő karcsú bokán és lábfejen. A felhőtlen, csillagos ég miatt a késői óra ellenére elég világos volt még, hogy a kivillanó testrészek mellett az áttetsző ing alatt felsejlő formákban is gyönyörködhessen.

– Nem tudom – sóhajtott fel Marcus. – Holnap kiderül.

– Remélem, azon melegében beszámolsz róla.

– De kíváncsi valaki!

– Találkoztál a királlyal. Most találkozol az anyjával. Jóban vagy a városi tanács több tagjával. Hóhér létedre igen előkelő körökben mozogsz.

– Valaki mintha féltékeny lenne.

– Nem is – duzzogott a lány nyelvet öltve, aztán durcásan elfordította a fejét.

Marcus jót derült magában. Hogy ne robbanjon ki belőle a nevetés, orrát befogva inkább alámerült a kétszemélyes dézsa gyógyfüvekkel megszórt, langyos vizében.

A szokásosnál is nehezebb nap állt mögötte: a bűnösök mintha soha nem akartak volna elfogyni. Órákig vesszőzte, korbácsolta, botozta őket a pellengérnél. Karja megfájdult a sok ütlegtől, feje lüktetett a tűző naptól, vörös palástján és ruháján jókora foltokban hízott a lecsorgó izzadság. Nem csoda, hogy szakadt róla a víz: a városháza előtti tér katlanként forrt a perzselő augusztusi hőségben.

A máskor oly szórakoztató kofafuttatás is maga volt a gyötrelem, pedig a civakodó némberek megbüntetése általában jókora vidámság közepette zajlott. A bűnösnek nehéz téglát cipelve kellett megkerülnie a Szent György-kápolnát a városházától indulva, míg a sértett fél hátulról bökdösve ösztökélte gyorsabb mozgásra, a piacozók biztatásától kísérve. A cipekedő néha orra bukott, ám kergetője jól tette, ha nem nevette el magát, mert akkor helyet cseréltek (mint az szinte minden alkalommal megtörtént), és az üldözőből üldözött lett. Latyakos-sáros időben a kör végére a két kofa általában úgy nézett ki, mint a dagonyában megmártózott disznók. Marcus itt leginkább csak szemlélő volt, és amolyan bíró, aki a szabályok betartására ügyelt. Ám gyakran ő sem tudta megállni, hogy ne nevessen a kofák csetlő-botló szerencsétlenkedésén.

Ezúttal viszont a panaszkodó bűnösök csak vonszolták magukat a tégla súlya alatt, a sértett is csak ímmel-ámmal bökdöste farukat a fadarabbal. A piacozók inkább az árkádok meg a kocsmák hűvösét keresték, miközben a kofák a hőségtől és a fáradtságtól estek-keltek a porban és a trágyában, Marcus és a gyér számú közönség szeme láttára. Igazi megváltást jelentett mindenkinek, mire a második pár befejezte a vánszorgást, s nem sokra rá a piac véget ért – vele pedig Marcus bokrosabb teendői.

Levegője fogytán a hóhér a felszínre bukott, szétfröcskölve a vizet, és nagyot szippantott a szobát belengő kakukkfű, rozmaring, boróka és még ki tudja, milyen növények édes illatából. Mintha egy virágos mezőn lett volna az erdőszélen. Bár odakintről fertelmes szagok ostromolták a nyitott ablakot, a füstölők és az illatos mécsesek sikerrel birkóztak meg velük. Nem mellesleg a szúnyogokat is távol tartották.

Az Alsóváros és a fürdőház lármája ellen viszont nem védtek. Nagy volt odalent a forgalom. A nappali hőség után az este sem adott enyhülést, így a meleg elől, ha lehet, még többen menekültek a Molnár utcai intézmény enyhet adó dézsáinak vizébe – no meg az egyéb örömöket biztosító fürdős lányok karjaiba.

A nyilvánosházként is funkcionáló fürdő tulajdonosa az özvegy Erzsébet asszony volt; Regina (akit Marcushoz fűződő kapcsolata miatt a „hóhér menyasszonyaként” emlegettek) az ő jobbkezeként intézte egy ideje az üzletmenettel járó ügyes-bajos dolgokat. Marcus mint hóhér egyszerre megtűrt és nagyra becsült látogatója volt a háznak: egy hátsó ajtón jött szerdánként és szombatonként Reginához, hogy ne zavarja jelenlétével a vendégeket, de mikor sürgős orvosi ellátásra volt szükség, az ő szakértelmét vették igénybe. Fürdőházról lévén szó, természetesen fürdött is. Rengeteget.

– Ne pazarold a vizet! – szólt rá Regina az ablakból. – A patak csaknem kiszáradt. A Dunáról hordatjuk mindennap, hogy legyen elég a vendégeknek.

A fürdőház valamikor malom volt. Kereke az Alsóvároson átmenő patak vizét használta, de az a hőség miatt vékonyka érré keskenyedve csörgedezett a Dunába, alaposan megnehezítve a torkolata fölé épült mészárszék és mindazok dolgát, akik addig a vízre bízták munkájuk szennyét, hogy magával vigye. Medrében egyre gyűlt az emberi és állati hulladék, s hiába takarították időnként, bűze egyre elviselhetetlenebb lett – pedig a Szentpétermártír külváros amúgy sem a csodás illatairól volt híres.

– Akkor gyere, és ülj bele te is! – javasolta Marcus. – Ne én használjam egyedül.

– Már fürödtem. Különben is, csupa kosz lehet, amilyen napod volt.

– Tisztálkodtam, mielőtt jöttem. Az éjszaka pedig forró – mutatott rá a hóhér a nyilvánvalóra. – És még mindig biztonságosabb velem a vízben, mint ilyen magasan a nyitott ablakban.

– Ó, tehát aggódsz értem! – nyújtózott egy nagyot Regina. Hosszú inge felcsúszott, megmutatva csupasz lábszárát.

– Érted mindig – húzódzkodott feljebb Marcus, a dézsa szélére támasztva két könyökét. Arcán fintor futott át, ahogy vállába nyilallt a fájdalom. Regina fejcsóválva hagyta ott az ablakot. Pár lépést kellett csak megtennie, és miközben közeledtét nézte, Marcusnak eszébe ötlött egy vers néhány sora. „Sudár teste merő összhang, ha lépdel: / elől s hátul hibátlan liliomszál, / s mint selyem a darócnál, / úgy különb – vélem én – a többi lánynál.”{4} Néhányszor előadta már hangosan is, de ezúttal inkább csak némán gyönyörködött a lány megunhatatlanul kecses mozgásában.

– Na, lássuk azokat a fájó izmokat! – állt meg Regina a férfi mögött, és finoman masszírozni kezdte a vállát.

– Máris jobb – lazult el Marcus. – Nehogy abbahagyd!

– Eszemben sincs. De maradjunk csak az anyakirálynénál. Meg a problémáinál.

– A termésre meg a köszvényre gondolsz? Azt könnyen orvosolom. A királyné erősen hisz a mágiában és a varázserejű tárgyakban. Főleg, ha azok hozzám meg a halottakhoz kötődnek.

– Mint szinte mindenki. Kivéve téged.

– Úgy mondanám inkább, hogy erős kétségeim vannak a hatásosságukat illetően.

– Egyszer megégetnek mint eretneket.

– Ugyan. Annál nagyobb szükség van rám.

– Nincs pótolhatatlan ember, Marcus.

– Csak a hóhérsegédek. Kár ezért a Konrádért.

– Majd lesz helyette más.

– Mikor?

– Nem tudom. Lerajzoltad?

– Még nem volt rá időm – sóhajtott Marcus. Az első kivégzése óta szokása volt, hogy papírosra vesse azok vonásait, akiknek Isten és a törvény nevében elvette az életét. Később minden halottét, akihez ilyen-olyan módon köze volt. – De nincs elfelejtve.

– A helyedben azért vigyáznék. Ha nem segítesz a királynénak, ki tudja, mi lesz veled.

– Legutóbb sem ért baj, emlékszel? – csókolt bele Regina tenyerébe.

– Na és ez itt? – húzta végig a lány az ujját a férfi homlokán futó forradáson.

– Nem erre gondoltam. Megoldottam az ügyet, és itt vagyok. Nem esett bántódásom.

Regina fintorgott, de inkább megtartotta magának a véleményét.

– Meghallgatom, mit mond. Aztán meglátom, mit tehetek.

– Nagyhatalmú asszony. Nem lenne jó kivívni a haragját.

– A király majd megvéd tőle. Aú! – szisszent fel Marcus, ahogy Regina erősebben megszorított egy fájdalmas pontot a vállán.

– A király egyetlen nő véleményére ad – hajolt a lány a férfi füléhez. Előrebukó haja vége a vízbe ért. – Az anyjáéra. Vigyázz vele! Arra is, mit viszel neki ajándékba. Nehogy a végén ellened használja fel.

– Most, hogy mondod. Egy kis meglepetés hasznos lehet a másik kettő mellé.

– Mire gondolsz?

– Láttam, hogy a születésnapjára a serfőzők céhétől néhány hordó sört kapott ajándékba. Egy Nürnbergből jött kereskedő említette nemrég, hogy ott mivel erősítik fel az erejét és az ízét.

– Hallani akarom én ezt?

Marcus előzékenyen elárulta a titkot. Regina rögtön hátrébb lépett.

– Tudod, ki inna ilyen sört! – utálkozott borzongva, noha a férfi mellett sok furcsa dologhoz hozzászokott már. Ismerte az összes bizarr, hóhérokhoz és kivégzettekhez kötődő mendemondát; hitt bennük, ahogy abban is, hogy jobb a holtakat nem bolygatni. Azt gondolta, nem érheti már meglepetés ezen a téren, de mindig akadt újabb őrültség a nap alatt. Ezúttal is ez volt a helyzet. – Uram, Teremtőm! – vetett keresztet. – Jusson pokolra, akinek ez először eszébe jutott!

– Még odajuthat – mozgatta meg Marcus a vállait. – A kereskedő azt mondta, ez valami újmódi őrület. Szerintem valamelyik ottani hóhér találhatta ki, hogy több pénzt csiholjon ki magának a hiszékenyekből.

– Apám vevő lett volna az ötletre. Már csak azért is, hogy többet kérhessen a sörért.

Regina ritkán hozta szóba Buda előtti életét. Marcus ismerte jól, és nem csodálkozott azon, hogy el akarja felejteni. Ő sem tett volna másként a helyében.

– Csodás kezeid vannak, mondtam már? – fordult át a dézsa másik felére, hogy szemtől szemben legyen a lánnyal. No, meg hogy elterelje a figyelmét a fájdalmas múltról.

– Az ágyban elég sokszor megemlíted.

– Máskor is – nyújtotta Marcus a kezét. A lány közelebb lépett, és hagyta, hogy a férfi megfogja az övét. Sejtette, mi következik. – Legfeljebb nem eleget – folytatta a hóhér, látszólag a kézfejet vizsgálgatva –, hogy „nem csúfítja erek csomója / amint illő, párnás mindkét kacsója, / ujjai karcsúk, se kurták, se görbék, / holdasra nyírja körmét / valamennyi gyöngyként / csillogó, drága ékszer.”{5}

– Imádom, hogy minden testrészemről van néhány sornyi költeményed – kuncogott Regina, amikor csókot kapott lezárásként a kézfejére.

Tényleg szerette, ha Marcus – akinek kimeríthetetlennek tűnt Itáliában magára szedett, versekbe öntött kincsestára a női nemről és a szerelemről – így bókolt neki. Akkor viszont bennakadt a levegő, mikor a férfi egy kacsintás kíséretében rávigyorgott, majd ujjait satuként a csuklójára szorította, és berántotta magához a vízbe. A dézsa körül csupa víz lett minden, de jutott az ágy végére, a tükörre, a falra és a padlódeszkák rései közt az alattuk lévő helyiségbe is bőven. Néhány mécsest is sikerült kioltani. Regina prüszkölve kapálózott Marcus karjaiban, ütötte-csépelte, ahol érte, előbb dühösen, aztán mind vidámabban. A végén már nevetett.

– Meg tudnálak fojtani, amikor ilyeneket csinálsz! – simította hátra vizes haját.

– A karcsú, gyöngykörmű ujjaiddal?

– A hajaddal, ha elég hosszú lenne, hogy a nyakad köré tekerjem, ahogy te szoktad az enyémet! De megtenné most ez a dézsa víz is! Féldézsányi – pontosított, ahogy megnézte, mennyi maradt. Nagyjából a derekukig ért, ülve. A fehér vászoning a testére tapadt, semmit sem bízva Marcus képzeletére. Ki is bukott belőle a következő néhány sor.

– „Oly szemrevaló két kis melle halma, / kedvesen sejlik át inge fehérén, / nem túl dúsan feselvén, / csak kellőképpen láttatván, mily kerekded, / s világosan mutatván mindeneknek, / mily keményen feszül két rezge kúpja.”{6}

– Neked más részed feszül, úgy látom.

– Arról inkább nem verselnék. Használnám.

– Mire vársz, bajnok?

Marcus nem várt semmire. Sikeresen kipancsolták a maradék vizet, majd az ágy addig szárazon maradt részeit is eláztatták. Az igazat megvallva, egészen kellemes volt egymás karjaiban elszenderedni a hűvös lepedőkön a forró hajnali órákban.

2.
AZ ÚR SZUKÁI

1464. augusztus 2. csütörtök

Marcus frissen borotválva (Reginának köszönhetően) és komoly ágyéki húzódással (hála szintén neki) indult a megbeszélt találkozóra. Legalább már nem a karizmai fájtak; de ettől még elég nehezen ült a nyeregben, bármilyen kellemes is volt az éjszaka. Hentes kényelmes tempóban, időnként előreiramodva, majd visszatérve szedte lova mellett a lábait.

Budát a Tótfalusi-kapun keresztül hagyta el, és így ellenőrizhette az ott álló háromfát. Most nem lógott rajta senki, és földje is érintetlen volt: nem túrták fel az ereklyevadászok csontok után kutatva. A Galgenbergen, távol Budától, ahol a háromfa nagyobb és impozánsabb párja állt, ez jóval gyakrabban megesett, de itt a falak mellett túlságosan is szem előtt lett volna bárki, aki próbálkozik – ettől persze időnként akadt néhány vakmerő, aki megtette.

Marcus nem sietett. Úgy számolta, nagyjából fél óra alatt odaérhet a megbeszélt találkozó helyszínére. Csupán egy helyen ösztökélte nagyobb sebességre lovát: ott, ahol az út nagy ívben északnyugat felé kanyarodott. Itt emelkedett a szarkirály palotája, és a köznyelvben vándorpatkányoknak nevezett szolgáinak egykor disznóólaknak épült szállása. Az orrfacsaró bűzről – mintha a palota és lakói szaga nem lett volna elég – az udvarban emelkedő jókora szemétdomb gondoskodott. Nagyobb volt, mint némelyik budai társa.

Bár szagukat nehezen állta, Marcus jóban volt a város tisztaságáért felelős csapattal. Részben, mert maga is kitaszított volt munkája miatt, másrészt pedig mind az előző, mind a jelenlegi szarkirályt barátjának mondhatta. A korántsem annyira megtisztelő, viszont annál jobban fizető pozíciót jelenleg egy tar bosnyák, György töltötte be. Gyakran találkoztak a városban, a pogánnyá, majd újra kereszténnyé lett férfi pedig előzékenyen besegített szolgáival Marcusnak, amikor a kóbor állatokat kellett begyűjteni. Ezt régóta a mindenkori hóhér végezte, és amíg három segéd dolgozott mellette, nem is okozott gondot. Balthasar azonban egymagában nem tudta ellátni ezt a munkát, szükség volt a segítségre. Marcus megpróbálta elérni, hogy a cseppet sem kellemes feladatot a tanács átadja Györgyéknek, ám az új bíró nem hajlott a kérés teljesítésére. Így hát az állatokat továbbra is a hóhérlak udvarára gyűjtötték, majd ölték le és dolgozták fel, a vándorpatkányok segítségével. Arra azonban egyik se hajlott, hogy segédnek álljon, bármivel is kecsegtette őket Marcus. A kosz és a szenny kevésbé veszélyeztette üdvözülésüket, mint az, hogy a hóhér mellé szegődjenek. Balthasar – bár erősen érezte az állandó segítség hiányát – örült, hogy a patkányok a munkájuk végeztével távoznak. Mesterével ellentétben cseppet sem kedvelte őket.

Maga mögött hagyva a bűzös palotát, Marcus újra lassított. Kulacsát meghúzta, locsolt a vízből a fejére. Továbbra is szörnyű meleg volt, az égen csupán néhány kósza, hitvány bárányfelhő foszladozott. A Szent Pál-patak, mely az úttal párhuzamosan futott, csaknem kiszáradt. A hegyekből jövő vízfolyás szinte teljesen elpárolgott a hőségben, mire Alhévíz alatt elérte a Dunát. Kellett volna már nagyon az eső.

Az úton csekély volt a forgalom, így már messziről megpillantotta a kunt, aki egy tölgy árnyékában várakozott rá. Az elágazás egyben a birtok déli határpontját is jelentette: hiába porladtak Kunc ispán csontjai már vagy egy évszázada a föld alatt, egykori majorságát, függetlenül a mindenkori tulajdonosoktól, továbbra is az ő nevén emlegették. Jókora területet foglalt magában mintegy harmad mérföldnyire{7} Budától északnyugatra: az útelágazástól egészen a környező hegyekig ért, amelyek félkörívben vették körül és védték az egész völgyet.

– Isten hozott, hóhér! – emelte üdvözlésre karját a kun. Hentes jelenlétét nem tette szóvá. – Látom, nem kívánod megvárakoztatni a királynét. Az ajándékai?

Marcus hátrébb lökte palástját, és az oldalán függő tarisznyára csapott, amiből jól láthatóan kikandikált egy kötél vége.

– Hoztam mindent.

– Rendben. Nem szóltam róluk. Legyen neki meglepetés.

Vagy nem bíztál abban, hogy valóban elhozom, amit ígértem – gondolta Marcus, de inkább csak biccentett. Barátságosnak szánt mosolyából viszont fájdalmas fintor lett, ahogy a ló megmoccant alatta.

– Töri tán a nyereg az alfeled? – vonta fel szemöldökét a kun. Próbált uralkodni arcvonásain, de ahogy a hóhér kissé felemelkedett, majd fészkelődve kereste a legkevésbé fájdalmas ülésmódot, jól láthatóan mulattatta a helyzet.

– Mondhatjuk így is – helyezkedett el Marcus nagy nehezen a nyeregben. Nem kívánta beavatni a másikat sérülése természetébe.

– Egyszer láttam odahaza, a Kunságban, hogy megbotoztak egy tolvajt. Az egy évig ülni sem tudott utána.

– Nem sok bőr maradhatott a seggén – tört elő a szakmai hozzáértés Marcusból.

– Egy darabka sem. Merő hús volt az egész.

– Mennyit kapott? Ötvenet?

– A felét. Huszonötöt.

Marcus hümmögött. Az általános ütlegszám huszonnégy ütés volt: bottal, korbáccsal, ostorral, pálcával – mikor mivel. A nőknél, tekintve, hogy ők voltak a gyengébb nem, hat és ötven, a férfiaknál tizenkettő és száz között változott a száma. A száz vagy annál nagyobb csapásszám már egyenértékű volt a halálos büntetéssel, ha egyszerre mérték ki. Gyakoribb volt azonban, hogy több napra osztották el; a büntetésbe így az elítélt nem halt bele, bár a hátralévő, megnyomorított életében nem sok köszönet maradt.

– Csináltál már ilyet te is, hóhér?

Marcus bólintott.

– Roppant fárasztó tud lenni. Belefájdul az ember karja.

Örömét nem lelte benne, de büszke volt rá, hogy az ő kezei közt egyetlen bűnös sem halt bele a botozásba, és tartós rokkantságot sem szenvedett senki. A fertőzés elkerüléséről Balthasar balzsamjai és gyógyírjai gondoskodtak.

– Hát, azért nem mindegy, hogy a bot melyik végén van az ember – jegyezte meg a kun. – No, de menjünk. Kövess, hóhér!

Nyék felé indultak: szőlők, gyümölcsösök, gabonatáblák váltakoztak az út két oldalán. Mindenütt emberek serénykedtek, férfiak-nők vegyesen. A búza kévékben állt a földeken, itt-ott még tartott az aratás fárasztó munkája, ki kaszával, ki sarlóval dolgozott. A birtokon elszórva gazdasági épületek sorakoztak: istállók, ólak, magtárak. A hegyek oldalában kőbányák nyíltak – ezt Marcus onnan tudta, hogy több újonnan épült ház alapanyagául innen hozták a köveket.

Szilágyi Erzsébet lakhelye is ebből a jól faragható kőanyagból épült. A tágas udvarház – mert palotának azért nem lehetett nevezni – mintegy ötödmérföldnyire állt az útkereszteződéstől, szinte a birtok közepén. Egyszerű, egyemeletes, csaknem kockát formázó épület volt: masszív, és mégis valahogy könnyed. A földszinten kisebb, az emeleten nagyobb zsalugáteres ablakok sorakoztak, a tetőn mázas cserép piroslott. Az épület körül, mintegy külső védelmi vonalként széles, több mint egy öl{8} magas kőkerítés húzódott: még a zavaros időkben húzhatta fel valamelyik korábbi tulajdonos. Sok haszna mostanában nem lehetett, így nagy gondot nem fordítottak őrzésére; vasalt kapuszárnyai nyitva voltak, őrség sem vigyázta. Béke volt. Egyébként pedig ki lett volna oly botor, hogy ujjat húz a király anyjával, és ezzel magával Mátyással?

A ház nem volt bevakolva, mint a városi épületek, melyek hol egyszerű fehér, hol a változékony divatot követve mindenféle egyéb színben pompáztak. A finom, szürkés-sárgás budai márga színe itáliai emlékeket idézett fel Marcusban: arrafelé volt szokás a tehetősek vidéki vagy városi villáit ehhez hasonló kőből építeni. Egy istálló állt a belső kerítésfalhoz építve, meg egy-két kisebb épület, ami talán az őrség szállása lehetett egykor, a zordabb időkben. Most meg ki tudja, mire használták. Már csak egy kert hiányzott, de az udvarban néhány árnyékot adó, évszázados lombkoronájú fán és a lassan kiégő füvön kívül egy szál virág nem sok, annyi sem volt.

– Várj meg itt, hóhér! – szállt le a bejárat előtt a lováról Kostyán. – Szólok úrnőmnek, hogy megérkeztél. A lovadat bízd nyugodtan a fiúra – intett fejével a hozzájuk siető gyerekre.

Marcus biccentett, majd ahogy a kun eltűnt a bejárati ajtó mögött, lepillantott a mellé érő lovászfiúra. Tizenegy-két éves forma kölyök volt, szalmaszőke hajjal, világra csodálkozó, kék szemmel. A fejét mereven tartotta. Amikor felnézett rá, nem a nyakát mozdította, hanem a felsőtestét. Tekintetében félelemmel vegyes kíváncsiság látszott. Szólni viszont nem szólt. Talán nem mert.

Marcus úgy gondolta, megtöri a jeget.

– Fáj talán a nyakad, kölyök, hogy így tartod a fejed? – kérdezte, igazítva egyet vörös palástján.

– Megrándult pár napja – bökte ki a fiú. Hangja, mint a termete: vékonyka.

– Megnézzem? – kérdezte Marcus, leszállva a lováról. Erősen összeszorította a száját, hogy ne sziszegjen az ágyékába nyilalló fájdalomtól. – Talán tudok segíteni.

– Hozd már azokat a lovakat, te gyerek! – kiáltott oda hirtelen valaki mérgesen.

Marcus a hang irányába nézve idősebb férfit pillantott meg az istálló előtt. Ránézésre talán az apja vagy idősebb rokona lehetett a gyereknek.

– Hogy hívnak, kölyök?

– Péter a becsületes nevem – felelte szemlesütve a fiú.

– No, Péter, vidd magaddal a kutyámat is! Adj neki inni! Kitikkadt a nagy melegben. Nem fog bántani.

A gyerek bizalmatlanul méregette Hentest, de mivel az istálló felől újra megsürgették, füttyentett a kutyának, és a két lovat száron vezetve, merev nyakkal eloldalgott. Hentes gazdája jóváhagyó biccentését követően utánuk ügetett.

Marcus kíváncsi volt, vajon leteremti-e a fiút az istállónál várakozó férfi, amiért szóba állt vele, de ekkor Kostyán lépett ki az ajtón. Megállt a felfelé vezető lépcsőfokok tetején, és így szólt:

– Jöjj velem, hóhér! A királyné vár téged.

{1} Üdvözlégy, királynő (latin). A Salve Regina… Mária-himnusz kezdőszavai.

{2} Egy láb nagyjából 31,6 cm. Hat láb egyenlő egy öllel.

{3} Egy font kb. 0,5 kg.

{4} Jacopo di Dante: A Tudás könyve. Majtényi Zoltán fordítása.

{5} Jacopo di Dante: A Tudás könyve. Majtényi Zoltán fordítása nyomán.

{6} Uo. Majtényi Zoltán fordítása.

{7} Egy magyar mérföld 8353,6 méter.

{8} Egy öl kb. 1,9 méter.