Ashernek, Aryának, Tonyának és Bugsynak: HODL.{1}

Az egész egy nagy kaland, ami napról napra
egyre jobb móka.

A szerző előszava

Az első bitcoinmilliárdosok drámai hangvételű, elbeszélő jellegű beszámoló, ami interjúk tucatjain, forrásmunkák százain, valamint több ezer oldalnyi dokumentumon, többek közt számos bírósági eljárás jegyzőkönyvein alapul. A történet egyes részleteiről megannyi különböző, és gyakran vitatott vélemény létezik, a különféle dokumentumokból és interjúkból származó információk alapján a legjobb képességeim szerint rekonstruáltam a könyvbe került jeleneteket. Más jelenetek bármiféle hozzáfűzött véleménynyilvánítás nélkül úgy lettek bemutatva, ahogyan az egyes szereplők átélték, bizonyos esetekben pedig a helyszínek és a történések megváltoztatásra kerültek, vagy egyenesen a képzelet szüleményei.

2010-ben megjelentettem a Véletlenül milliárdos – Hogyan született a Facebook című művemet, amiből nem sokkal később elkészült a Social Network – A közösségi háló című filmfeldolgozás. Sosem gondoltam volna, hogy egy napon újra foglalkozni fogok a történet két jelentős alakjával, Tyler és Cameron Winklevoss-szal, az egypetéjű ikrekkel, akik nekiestek Mark Zuckerbergnek annak a cégnek az alapításával kapcsolatban, amely nem sokkal később bolygónk egyik legbefolyásosabb vállalatává vált.

Abban a korban, amikor a Véletlenül milliárdos megjelent, a Facebook igazi forradalomnak számított, amit Zuckerberg vezetett. Megpróbálta megváltoztatni társadalmi életünket, azt, hogy az emberek miképpen lépnek kapcsolatba egymással, hogyan ismerkednek meg, miképp esnek szerelembe, hogyan élik az életüket. A Winklevoss fivérek Zuckerberg tökéletes ellentétei voltak: jól fésült harvardi diplomások, kivételezett élsportolók, akikről csak úgy sütött, hogy az elit képviselői.

Ma már másnak tűnik a helyzet. Zuckerberg igazi celebritás lett, a Facebook pedig mindent átszőve eluralta az internet nagy részét, még akkor is, ha úgy tűnik, hogy folyamatosan botrányok lengik körül, a hekkerek által ellopott adatoktól kezdve a fake newsokig, és mert politikai alapú zavarkeltéseknek szolgál platformjául. Mindeközben Tyler és Cameron Winklevoss nem várt módon kerültek be újra a hírekbe, egy teljesen új digitális forradalom vezéralakjaiként.

Tökéletesen tisztában vagyok a helyzetben rejlő iróniával. Nemcsak arról van szó, hogy úgy látszik, a fivérek meg Zuckerberg szerepe, mint a lázadók és a nagy gonosz Birodalom uralkodója, felcserélődött hanem arról is, hogy a könyvem és az azt követő film hozzájárult ahhoz, hogy kialakuljon róluk egy kőbe vésett kép, ami erőteljes felülvizsgálatra szorul. Úgy gondolom, Tyler és Cameron Winklevoss nem csak a véletlennek köszönhetően voltak pont a megfelelő helyen és időben. Ráadásul kétszer is.

Mind az életben, mind a könyvekben ritkán adódik meg a folytatás lehetősége. Reményeim szerint be tudom mutatni: minden esély megvan arra, hogy a Winklevoss fivérek életének ezen új fejezete végül elhomályosítsa az elsőt. A Bitcoin és a mögötte álló technológia képes teljesen felforgatni az internetet. Ahogyan a Facebookot azért fejlesztették ki, hogy a valós világból a virtuálisba helyezze át közösségi életünket, úgy a kriptovaluták, mint például a bitcoin, olyan pénzügyi világ számára lettek megalkotva, ami ma már nagyrészt online zajlik. A mögötte lévő technológia nem egy mulandó hóbort, egy előbb-utóbb kipukkanó lufi, vagy ügyes átverés, hanem alapvető paradigmaváltás, ami végül mindent meg fog változtatni.

I. felvonás

Az erkölcsi sebeknek megvan az a különlegességük, hogy el lehet rejteni, de egészen sohasem gyógyulnak be. Amint hozzájuk érnek, újra meg újra fájdalmat okoznak, könnyen vérezni kezdenek, mindig elevenek és érzékenyek maradnak.{2}

1.
A ketrecbe zárt tigris

2008. február 22.

Egy tipikus irodaház huszonharmadik emelete San Francisco üzleti negyedének szélén.

A szokásos üveg- acél- és betonkavalkád, agyonlégkondicionált, fényesen megvilágított bokszokra felosztva, tojáshéj színű falakkal és indusztriális stílusú, bézs szőnyegekkel. A lapokkal burkolt álmennyezetet neoncsöves lámpák szelték át. A berendezés gömbölyded formájú vízadagolókból, krómozott szélű tárgyalóasztalokból és műbőr borítású, állítható magasságú székekből állt.

Egy pénteki nap volt, nem sokkal három óra után. Tyler Winklevoss a padlótól a plafonig érő ablaknál állt, ahonnan a délutáni ködöt megannyi tűként átdöfő hasonló irodaépületekre nyílt kilátás. Minden tőle telhetőt megtett, hogy anélkül hörpintse fel a tisztított vizet papírvékony, eldobható poharából, hogy túl sokat löttyintene belőle a nyakkendőjére. Bár ennyi nap, hónap – az ördögbe is: év – után aligha volt már szükség erre a ruhadarabra. Minél tovább húzódott ez a kálvária, annál valószínűbbé vált, hogy előbb-utóbb a végtelen hosszúságúra nyúló következő megbeszélések egyikén az olimpiai evezősruhájában jelenik meg.

Éppen csak sikerült belekortyolnia a vízbe, mielőtt a pohár behorpadt a kezében, és bár a nyakkendőjét elkerülték a kifröccsenő cseppek, elegáns ingének ujját eláztatták. Nedves csuklóját rázogatva az ablak alatti kukába hajította a poharat.

– Vedd fel a gyűlölt dolgok listájára a tölcsér formájú papírpoharakat is! Mégis milyen szadista találhatta fel ezeket?

– Talán ugyanaz a fickó, aki a lámpákat. Két árnyalatot barnultam azóta, hogy erre az emeletre lettünk zsuppolva. Szerintem elfelejthetjük a tisztítótüzet a purgatóriumban: tuti, hogy ott is neoncsöveket használnak.

Cameron, Tyler fivére, két műbőr széken terpeszkedett a szoba másik felén, hosszú lábát a téglalap formájú tárgyalóasztal sarkán pihentetve. Zakót viselt, de nyakkendőt nem vett fel hozzá. Egyik 48-as méretű cipője veszélyesen közel került testvére nyitott laptopjának képernyőjéhez, de Tyler annyiban hagyta, nem tette szóvá a dolgot. Így is már elég nehéz nap állt mögöttük.

Tisztában volt vele, hogy szántszándékkal várakoztatják őket. A mediáció merőben más, mint egy bírósági eljárás. Az utóbbi ádáz küzdelem, amelyben mindkét fél megpróbálja kiharcolni a győzelmet; ezt a matematikusok és a közgazdászok zéró összegű játéknak hívják. A pereskedésnek megvoltak a maga magasságai és mélypontjai, azonban a felszín alatt valami őserő lappangott, valójában igencsak háborút jelentett. A mediáció azonban erősen különbözött tőle. Ha megfelelően vezetik, akkor nincs szó vesztesekről vagy győztesekről, csupán két félről, akik addig kötik a kompromisszumokat, míg végül valahol középen találkoznak az érdekeik érvényesítésében. Egyáltalán nem érződött hadviselésnek, hanem inkább egy végtelen hosszúra nyúlt buszkirándulásnak, amelynek csak akkor szakad vége, amikor a résztvevők annyira megunják a tájat, hogy hajlandók megegyezni a célállomás mibenlétében.

– Ha pontosabb akarok lenni, akkor azt kellene mondanom, hogy nem mi kerültünk a purgatóriumba – jelentette ki Tyler visszafordulva az ablak felé, az észak-kaliforniai borús délután látványához.

Amikor az ügyvédek nem tartózkodtak a teremben, Winklevossék minden tőlük telhetőt megtettek, hogy ne az ügyön rágódjanak. Azt épp eleget csinálták már az elején. Volt idő, amikor annyira átjárta őket a düh és az az érzés, hogy elárulták őket, hogy alig tudtak másra gondolni. Ellenben, ahogy a heteket követték a hónapok, rájöttek, hogy a harag rossz tanácsadó, és nem tesz jót az idegeiknek. Bízniuk kellett a jogrendszerben – ahogyan az ügyvédek hajtogatták nekik folyton –, így amikor egyedül maradtak, megpróbáltak minden másról beszélni, csak arról nem, ami miatt itt dekkoltak.

Az, hogy azon a napon a középkori irodalomról beszélgettek, azon belül is Danténak a körökre osztott pokolról alkotott elképzeléséről, tökéletesen mutatta, hogy nem igazán működött a stratégiájuk, miszerint messzire elkerülik a témát. A rendszerbe vetett bizalmuk miatt úgy érezték, csapdába estek Dante poklának egy sajátos bugyrában. De legalább így elüthették valamivel az időt. Connecticutban töltve tinédzseréveiket mindketten kifejezetten megszállottjai voltak a latin nyelvnek. Mivel a középiskola utolsó évében már nem maradt latinóra, amit felvehettek volna, Tyler és Cameron kérvényezte az igazgatónál, hogy létrehozhassanak egy középkori latinnal foglalkozó szemináriumot annak a jezsuita papnak a részvételével, aki a nyelvi program vezetője volt. Az atya segítségével aztán lefordították Hippói Szent Ágoston Vallomásait és több más középkori tudományos munkát. Bár Dante a leghíresebb művét nem latinul alkotta meg, az ikrek elég ideig tanulták az olasz nyelvet ahhoz, hogy eljátsszanak a gondolattal, miképpen lehetne modernizálni a pokol képét vízadagolókkal, neoncsöves lámpákkal, fehér falitáblákkal meg ügyvédekkel.

– Gyakorlatilag mi a pokol tornácán ragadtunk – vonta meg a vállát Tyler. – Ő az, aki a purgatóriumban van. Mi semmi rosszat nem tettünk.

Hirtelen kopogás hallatszott. Egyik ügyvédjük, Peter Calamari lépett be először a terembe, kiálló homloka fölött kopaszodott, apró, tokás álla volt. Pálmafa mintás Tommy Bahama ingét tessék-lássék módon betűrte a farmerébe, ami annyira nagy volt rá, hogy mókás látványt nyújtva kacsázott miatta. Tyler azon sem lepődött volna meg, ha még ott virítana a nadrágon az árcédula. Ami pedig még ennél is rosszabb volt, Calamari mindehhez szandált vett fel, amit valószínűleg ott vásárolt, ahol a farmert.

Ügyvédjük mögött a mediátor jött. Antonio „Tony” Piazza sokkal megnyerőbb megjelenésű férfi volt: kifogástalan öltönyével és nyakkendőjével annyira rendezett látványt nyújtott, hogy már-már komornak hatott tőle. Hófehér haját felnyíratta, arca kellően napbarnított volt. A sajtó a mediáció nagymesterének nevezte, ugyanis már több mint négyezer bonyolult ügyet oldott meg sikeresen. Állítólag fotografikus memóriával rendelkezett, és a harcművészetek komoly szakértője is volt. Úgy vélte, hogy az aikidóban elért eredményei megtanították rá, hogyan alakítsa át az agresszív energiákat valami produktívvá. Piazza fáradhatatlan volt. Elméletileg ő volt a tökéletes sofőr ehhez a látszólag soha véget nem érő utazáshoz.

– Beleegyezett? – kapta le Cameron a lábát az asztalról, még mielőtt a két ügyvéd becsukta volna az ajtót maga mögött.

Piazzának címezte a kérdést, ugyanis kezdték úgy gondolni, hogy Calamari, aki partner az állandóan fennhéjázó és önfényező Quinn Emanuel ügyvédi irodánál, nem sokkal több mint összekötő közöttük és az aikidó mestere között. Ha a bő farmer meg a szandál viselése beilleszkedési kísérlet is volt tőle a Szilícium-völgy atmoszférájába, Cameron érzése szerint ezzel inkább egy bohókás bohóc, mintsem komoly ügyvéd képét sugározta magáról.

Valójában még itt sem kellett volna lennie. Calamari az ifjabb Rick Werdert, az ügyükkel foglalkozó vezető ügyvédet helyettesítette, akiről az utolsó pillanatban derült ki, hogy nem tud eljönni, ugyanis úgy döntött, hogy inkább egy kétmilliárd dolláros csődeljárásban képvisel egy céget. Annak ellenére, hogy az ő kezében volt Winklevossék ügyének sorsa, Werder nem jelent meg az azt meghatározó egyik legfontosabb eseményen, a mediáción. A fivérek szerint az ügyvéd inkább azzal foglalatoskodott, amiről úgy vélte, hogy több sikerrel kecsegtető nagyobb üzlet.

Winklevossék a Quinn Emanuel ügyvédi irodát azzal a céllal bízták meg, hogy megerősítsék vele a jogi csapatukat most, hogy az ügy felderítési szakasza a végéhez közeledett, és küszöbön állt a tárgyalás. A cég, amit John B. Quinn 1986-ban alapított, arról volt híres, hogy olyan kemény peres ügyvédekből áll, akik kizárólag üzleti perekkel és választottbírósági eljárásokkal foglalkoznak. Az iroda abban is úttörő szerepet játszott, hogy nem rendelkezett hivatalos öltözködési szabályzattal, ami példátlannak bizonyult a konzervatív ügyvédi irodák világában. Ebből adódtak Calamari sajátos ruházkodási szokásai is.

– Nem mondott közvetlenül nemet – közölte Piazza –, de támadt néhány aggálya.

Tyler a testvérére pillantott – kérésük eredetileg az ő fejéből pattant ki. Rettenetesen sok időt töltöttek ügyvédtől ügyvédig rohangálva, de most, hogy bekerült a képbe Piazza is, mint egy ezüstös szfinx, aki állandóan az arany középutat keresi, Cameronban felmerült, hogy talán lehetséges végre rövidre zárniuk ezt az egész cirkuszt. Az ördögbe is, nem olyan régen még csak három emberről volt szó, akik egy egyetemi ebédlőben találkozgattak. Talán újra leülhetnének, csak ők hármasban ügyvédek nélkül, hogy átbeszéljék ezt az egészet.

– Miféle aggályai? – tudakolta.

Piazza habozott egy pillanatig.

– A biztonságával kapcsolatban.

Eltartott egy pillanatig, mire Tyler rájött, hogy a férfi miről beszél. Fivére felpattant a székéről.

– Azt hiszi, hogy behúznánk neki egyet, vagy mi? – horkant fel Cameron. – Most tényleg.

Tyler érezte, ahogy elvörösödik.

– Ugye most csak viccel?

– A lényeg, hogy a biztonsági aggályokon túl elfogadhatónak tartja az ötletet – lépett közelebb megnyugtató szándékkal az ügyvédjük.

– De most komolyan, ha jól értem – töprengett fennhangon Tyler –, azt hiszi, hogy összevernénk? Méghozzá a mediáció kellős közepén, a mediátor irodájában?

Piazza arckifejezése nem változott, de a hangja mélyebb, még megnyugtatóbb lett, amivel bárkit álomba ringathatott volna.

– Próbáljunk meg a lényegre koncentrálni! Elméletben beleegyezett a találkozóba. Már csak a részleteket kell kidolgozni.

– Hozzá akar bilincselni bennünket a vízadagolóhoz? – vetette fel Cameron. – Attól nagyobb biztonságban érezné magát?

– Nincs ilyesmire szükség. Van egy üvegfalú tárgyaló a folyosó végén, ott megtarthatjuk a megbeszélést. Csak egyikőjükkel fog szemtől szemben leülni, míg mi, többiek kintről figyelünk majd.

Teljesen abszurd volt az egész. Tyler úgy érezte, úgy bánnak velük, mint valami vadállattal. Biztonsági aggályok. Úgy érezte, még maga a kifejezés is tőle származik. Pontosan úgy hangzott, mint amit kizárólag ő mondana, vagy egyáltalán gondolna. Vagy talán ez csak valamiféle trükk: az ötlet, hogy bármennyivel is nagyobb biztonságban lenne, ha csak egyikőjükkel kell szembenéznie, majdnem olyan nevetséges volt, mint az elképzelés, hogy képesek lennének fizikailag bántalmazni. De talán azt hitte, hogy valamiféle intellektuális előnyre tehet szert, ha nem kell mindkettőjükkel egyszerre tárgyalnia. Winklevossék úgy érezték, már a kezdetektől fogva a kinézetük alapján ítélte meg őket. Számára sosem voltak többek két menő arcnál az egyetemről. Ostoba sportolók, akiknek gőzük sincs a programozásról, ezért fel kellett bérelniük egy kockát, hogy összerakja a honlapjukat, az oldalt, amit eleve csakis ő, a kölyök zseni tudott volna kitalálni, vagyis inkább neki kellett volna. Elvégre, ha ők voltak az ötletgazdák, akkor ők találták fel. Természetesen ezen gondolatmenet alapján tényleg le akarnák őt csapni, ha kettesben maradhatnának vele.

Tyler behunyta a szemét, és egy pillanatig elgondolkodott.

– Cameron menjen – vonta meg végül a vállát.

Fivére mindig is kicsit alkalmazkodóbb volt, kevésbé alfa-személyiség, nála kissé jobban hajlandó arra, hogy beadja a derekát, ha az az egyetlen számba jöhető lehetőség. A mostani helyzet pedig kétségtelenül olyan.

– Olyan leszek, mint egy ketrecbe zárt tigris – jegyezte meg Cameron, miközben követte Piazzát és az ügyvédjüket a folyosóra. – Tartsa készenlétben az altatópuskáját! Ha látná, hogy a torkának ugrok, tegye meg azt a szívességet, hogy a zakóra céloz! Az a tesómé.

Az ügyvéd és a mediátor arcán nem jelent meg a mosolynak még csak leghalványabb árnyéka sem.

*

Cameron Winklevoss eddigi életének egyik legszürreálisabb élménye volt, amikor negyven perccel később besétált az üvegkalitkába.

Mark Zuckerberg már ott ült a terem közepét elfoglaló hosszúkás, téglalap alakú asztalnál. Úgy tűnt a férfinak, mintha a Facebook urának 171 centiméteres magasságát egy, a székére helyezett vastag párnával toldották volna meg, amolyan milliárdosoknak járó módon. Cameron félig-meddig feszélyezve érezte magát, amikor behajtotta maga mögött az üvegajtót: látta, ahogy Tyler meg az ügyvéd helyet foglal az üvegfal túloldalán. Távolabb a folyosón megpillantotta Piazzát meg Zuckerberg öltönyös ügyvédseregletét. A legtöbbjüket felismerte, elvégre hogyan felejthette volna el például Neel Chatterjeet az Orrick Herrington & Sutcliffe-től, aki akkora erőbedobással védte becses ügyfelét (mennyi mindent mesélhetnének róla a fivérek!), hogy amikor 2008-ban meghívták őket egy kötetlen beszélgetésre egy internetes konferenciára, Chatterjee megjelent a közönség soraiban, feltehetően azért, hogy figyelje, miket mondanak. Ő meg a többi ügyvéd sárga jegyzettömböt szorongatott most is, bár a férfinak elképzelése sem volt róla, mit fognak beleírni. Amennyire képes volt megállapítani, a tárgyaló teljesen hangszigetelt volt, és legjobb tudomása szerint egyikük sem tud szájról olvasni. A beszélgetés kizárólag közötte meg Zuckerberg között zajlik majd. Nem lesz jelen sem ügyvéd, sem mediátor, és senki sem hallgatózhat, és nem is szólhat bele.

Zuckerberg nem pillantott fel, amikor Cameron a tárgyalóasztal másik végéhez közeledett. A furcsa hideg érzésnek, ami végigfutott a férfi gerince mentén, nem sok köze volt a túltolt légkondicionáláshoz. Négy év után ez volt az első alkalom, hogy találkozott egykori egyetemi társával.

Zuckerberggel a Kirkland-ház ebédlőjében ismerkedett meg 2003 októberében, amikor Tylerrel és egy barátjukkal, Divya Narendrával leültek megbeszélni vele azt a közösségi weboldalt, amin az előző évben dolgoztak. A következő három hónap során még számos alkalommal találkoztak négyesben Zuckerberg kollégiumi szobájában, és több mint ötven e-mailt váltottak, melyekben a honlapot tárgyalták meg. Ezalatt viszont – a fivérek és Narendra tudta nélkül – a srác titokban elkezdett dolgozni egy másik közösségi portálon, sőt 2004. január 11-én, négy nappal a harmadik, január 15-i megbeszélésük előtt, be is jegyeztette a thefacebook.com-ot.

Három héttel később, 2004. február 4-én élesítette az oldalt, amiről Cameron, Tyler és Divya nem sokkal később szerzett tudomást az egyetem lapjából, a Harvard Crimsonból. Cameron rögtön kérdőre is vonta Zuckerberget egy e-mailben, mire az alábbi választ kapta:

Ha szeretnéd megbeszélni velem ezt az egészet, hajlandó vagyok találkozni veled négyszemközt. Írd meg, hogy…

Cameron azonban passzolta a lehetőséget, mert úgy érezte, helyrehozhatatlanul megsérült a közöttük fennálló bizalom. Mi jó származhat abból, ha olyasvalakit próbál meggyőzni, aki képes volt úgy viselkedni, ahogyan Mark tette? Az egyetlen dolog, amit érzése szerint akkor és ott tehettek, az volt, hogy a rendszerre támaszkodnak: először is kérvényezték a Harvard vezetőségénél meg Larry Summers elnöknél, hogy lépjenek közbe, és szerezzenek érvényt a diákok közötti interakciót szabályozó becsületkódexnek, amelyet a Hallgatói Útmutató egyértelműen meghatároz. Később pedig, amikor ez nem járt sikerrel, vonakodva a bírósághoz fordultak, hogy aztán négy hosszú évvel később ide jussanak…

Cameron odaért az asztalhoz, és hatalmas termetével leereszkedett az egyik székre, ami után Zuckerberg végre felpillantott rá, miközben a létező leghalványabb kínos mosoly jelent meg a szája sarkában. Bár Cameron hihetetlenül nehéznek találta, hogy belelásson olyasvalaki fejébe, akinek ennyire nem ültek ki az arcára az érzelmei, mégis úgy vélte, hogy némi idegesség sugárzik abból, ahogy a férfi lábát az asztal alatt a bokájánál keresztbe téve előredőlt, talán mégis kimutatta ezzel az emberi érzések valami halvány lenyomatát. Meglepő módon nem a védjegyéül szolgáló szürke kapucnis pulóverét viselte – talán végre elkezdte komolyan venni a helyzetet. Valamiféle köszönésfélét mormolva odabiccentett Cameronnak.

A következő tíz percben szinte csak Cameron vitte a szót. Kezdésképpen békejobbot nyújtott. Gratulált Marknak mindahhoz, amit a Harvard óta elért az utóbbi néhány év során. Ahogy a thefacebook.com-ból, az egyetemisták belső közösségi hálójából – ami eredetileg egy aprócska, zárt körű oldal volt a Harvardon tanulók számára – létrehozta a Facebookot, a világméretű fenomenont, ami először tanulmányi intézetről tanulmányi intézetre terjedt, majd országról országra, a kezdeti többmilliónyi felhasználója után már többmilliárdnyit vonzva magához, hogy végül beszippantsa a Föld lakosságának több mint egyötödét, akik készségesen és rendszeresen megosztják legszemélyesebb dolgaikat, fotóikat, lájkjaikat, érzéseiket és az életük minden mozzanatát egy olyan rendszerben, ami semmi jelét nem mutatja, hogy akár egy pillanatra is lassítana.

Cameron visszafogta magát, hogy ne mondja ki az igazságot, miszerint neki, Tylernek és Divyának az volt a szilárd meggyőződése, hogy a Facebook valójában az ő ötletükből fakadt. Egy weboldaléból, amit először Harvard Connectionnek hívtak, majd később átneveztek ConnectU-nak, és amely egyedülálló közösségi oldal volt azzal a céllal, hogy segítsen az egyetemistáknak kapcsolatot tartani egymással az online világban. A Harvard Connection a hármójuk amiatti frusztrációjából született, hogy mennyire beszűkült az egyetemi életük. A gólyaévük igazi olvasztótégelynek számított, ami a társas kapcsolatokat illeti. Az ördögbe is, Divya a legelső héten találkozott össze véletlenül Cameronnal a Harvard Yardon, ami után felhívta a kollégiumi szobájába egy közös elektromos gitározásra. Attól a naptól kezdve szoros barátság szövődött közöttük. Az idő múlásával azonban úgy tűnt, az ilyen véletlenszerű szerencsés találkozások a nullára redukálódtak a kampuszon, ahogy mindenki egyre elfoglaltabbá vált. A hallgatóknak nehezükre esett barátokra szert tenniük a kollégiumon, a sportcsapatukon és a szakjukra járókon kívül. A fivéreket meg Divyát ez teljesen elkeserítette, ezért nekiláttak megoldást keresni rá. A Harvard Connection, avagy a ConnectU amolyan virtuális kampuszként át kívánta helyezni az egyetemi közösségi életet az online térbe, fizikai korlátok és merev, zárt társadalmi körök nélkül. Mindenki újra elsősnek érezhette magát, de ez alkalommal bölcsebben állhatott a dolgokhoz, nem pocsékolta el a fiatalságát.

2003 tavaszára a kódbázis csaknem teljesen elkészült, azonban az eredetileg megbízott programozójuk, Sanjay Mavinkurve éppen diplomázni készült, hogy aztán a kaliforniai Mountain View-ba költözzön, és elhelyezkedjen a Google-nél. Így aztán kénytelenek voltak valaki mást keresni, hogy segítsen nekik befejezni a kódot. Ez az illető, Victor Gao, egész nyáron ezen dolgozott, azonban amikor beindult az új tanév, a közelgő szakdolgozatírással járó feladatok annyira lefoglalták, hogy összehozta őket egy másodéves informatikushallgatóval, akit láthatóan érdekeltek az ilyen megbízásos projektek.

Ekkorra már a Harvard Connection, avagy a ConnectU rendszere úgy működött, hogy a felhasználókat az e-mailjeik domain neve alapján csoportokra osztotta. Így például, ha valaki harvard.edu-s e-mail-címmel regisztrált, automatikusan a Harvardhoz tartozó alhálóba került. Ezzel az volt a cél, hogy rendet teremtsenek az őskáoszban, ami azzal járt, hogy mindenki egy nagy, közös hálózatba került. Egy matrjoska babához hasonlóan a ConnectU közösségi hálóját kisebb részekre lehetett bontani, amiket aztán sorjában még kisebbekre, így eljutva végül egészen az egyes felhasználókig.

Divya és az ikrek a ConnectU-t arra a heurékaszerű megállapításukra alapozva tervezték meg, hogy valaki e-mail-címe nemcsak kiváló módszer a beazonosítására, hanem nagyon jól leképezi a való életbeli kapcsolati rendszerét is: az e-mail-cím így amolyan virtuális útlevélként működhet. Csakis a Harvard hallgatói használhattak ugyanis a valami@harvard.edu címet. Ugyanígy például csak a Goldman Sachs befektetési bank alkalmazottai kaphattak valami@goldmansachs.com címet. Igen nagy volt az esélye, hogy ha valaki ilyen e-mail-címmel rendelkezett, akkor valamilyen formában a való világban is kapcsolódott ezekhez. Ez a rendszer olyan integritást adott a ConnetU-nak, amivel más közösségi oldalak, mint például a Friendster{3} vagy a Myspace nem rendelkeztek. Oly módon csoportosította a felhasználókat, aminek segítségével az eddigieknél könnyebben rátalálhattak egymásra, és jobban tudták tartani a kapcsolatot. Igazság szerint ez ugyanaz a rendszer volt, amivel nem sokkal később ez a bizonyos másodikos informatikushallgató, akit felfogadtak a munkára, világhírnévre tett szert, és eluralta az internetet.

Winklevossék szerint a hálózatok közül a számítógépekkel kapcsolatos volt az egyetlen, amiben Mark Zuckerberg jártas volt. A fivérek és a közte zajlott kommunikáció alapján nyilvánvalóvá vált, hogy Mark sokkal szívesebben kommunikált a gépekkel, mint hús-vér emberekkel. Így nézve a dolgokat sokkal logikusabbnak tűnt, hogy a világ legnagyobb közösségi oldala Winklevossék és Zuckerberg valószínűtlen együttműködéséből született meg, mintsem hogy egyes-egyedül az utóbbi fejéből pattant volna ki. Az, hogy egy magányos zseni teljesen magától feltaláljon valami különlegeset, sokkal inkább való egy hollywoodi filmalkotásba, mintsem a való életbe. A valóságban a leghatalmasabb vállalatok két, tettvágytól fűtött zseni együttműködésével indultak, mint például Steve Jobs és Steve Wozniak, Sergey Bin és Larry Page, Bill Gates és Paul Allen… a listát még hosszan lehetne sorolni. Cameron úgy vélte, hogy Facebook sem lenne Zuckerberg és Winklevoss nélkül – vagyis inkább Winklevoss és Zuckerberg nélkül.

Ott ülve a tárgyalóasztalnál el kellett ismernie magában, hogy igazán lenyűgöző, amit Mark elért. Bármit is szerzett meg tőlük, igazi forradalmat robbantott ki vele. Valahogy ez a jelentéktelen kinézetű, sápatag srác, akinek úgy festett a frizurája, mintha valami olcsó, gyakorlatlan fodrász keze munkája lenne, teljesen megváltoztatta a világot. Cameron így aztán ügyelt rá, hogy ezt ki is fejtse neki. Elmondta, hogy szerinte mennyire bámulatos az, amit Zuckerberg létrehozott, hogy ez olyasféle találmány, ami nemzedékenként egyszer, ha születik.

Amikor végzett, Mark is gratulált neki. Úgy tűnt, tényleg lenyűgözte, hogy az ikrek országos evezőbajnokok lettek még a Harvardra járva, és most bekerültek az amerikai olimpiai evezősválogatottba, hogy később a nyár folyamán versenybe szállhassanak az aranyéremért a pekingi olimpián. Furcsa módon arra a félénk srácra emlékeztette Cameront, akivel először a Harvard ebédlőjében találkoztak annak idején. Arra az emberi kapcsolatokban esetlen számítógépes kockára, aki teljesen lázba jött, hogy bekerülhetett a köreikbe, még ha csak rövid időre is.

Cameron mindent megtett, hogy elűzze sötét gondolatait, miközben hallgatta a bókokat. Igyekezett nem felidézni, milyen érzés volt, amikor először olvasott Zuckerberg oldaláról a Harvard Crimsonban. Egy időben Mark azt tüntette fel munkaköri leírásaként a thefacebbook.com-on, hogy Alapító, Mester és Parancsnok [meg] az Állam ellensége.

Mit szólnál a mestertolvajhoz is? – gondolta Cameron.

De semmi jó nem sült volna ki abból, ha tovább folytatja ezt a gondolatmenetet.

Ez mind nem igazán számított már.

Ahogy rápillantott az üvegkalitka túloldalán ülő fivérére meg a többiekre, meg a jegyzettömbjüket lázasan bújó ügyvédek seregére, Cameron magába fojtotta az érzéseit.

– Ássuk el a csatabárdot, Mark. Borítsunk fátylat a múltra. Nem állítjuk, hogy mi hoztuk létre a Facebookot.

– Legalább valamiben egyetértünk.

Vajon humorizálni próbál? – Cameron nem tudta eldönteni, ennek ellenére zavartalanul folytatta:

– Azt se mondjuk, hogy száz százalék tulajdonrészt érdemlünk. De a nullánál azért többet.

Zuckerberg erre csak bólintott.

– Bizton állíthatod, hogy ott lennél ma, ahol vagy, ha mi akkor nem keresünk meg téged?

– Azért vagyok ma itt, mert bepereltetek.

– Tudod, hogyan értem.

– Tudom, hogyan szeretnéd érteni.

– Megkerestünk akkoriban az ötletünkkel, és korlátlan hozzáférést biztosítottunk a teljes kódbázisunkhoz. Láttam, ahogy elkezdtek forogni a fogaskerekek a fejedben.

– Nem ti voltatok az elsők, akiknek eszébe jutott közösségi oldalt készíteni, ahogy én sem. A Friendster és a Myspace már a Facebook előtt is léteztek, és eddigi információim szerint Tom az utóbbitól nem perelt be.

Cameron kimerülve, de dühödten nyomta bőrkeményedéses ujjait a közöttük lévő tárgyalóasztal lapjára. Elképzelte, ahogy egy lapátot húz a vízben újra és újra, újra meg újra.

– A végtelenségig folytathatjuk ezt, de egyikünknek sem tesz jót. Én csak egy ember vagyok, ahogy te is. Neked irányítanod kell a vállalatodat, nekünk pedig készülnünk az olimpiára.

– Még valami, amiben egyetértünk.

– Az élet túlságosan rövid ahhoz, hogy így menjen tovább ez az adok-kapok.

Zuckerberg egy darabig hallgatott, majd az üveg mögött ülő ügyvédek felé bökött.

– Lehet, hogy ők nem értenének egyet ezzel – jegyezte meg.

– Jussunk már valami közös megegyezésre, fogjunk kezet, aztán lépjünk tovább. Mindannyiunkra nagyszerű dolgok várnak még az életben.

Zuckerberg egy szívdobbanásnyi ideig csak bámult rá. Úgy tűnt, mintha mondani akarna valamit, de csak összerándult helyette, és megint megpróbálkozott egy halvány mosollyal.

Majd oly módon, amit csakis gépiesnek lehet nevezni, átnyúlt az asztal felett, és olyan mozdulatot tett, mintha megpróbálná kézfogásra nyújtani a kezét.

Cameron érezte, hogy felborzolódik a szőr a tarkóján. Vajon tényleg nem képzelődik? Korábban úgy tűnt neki, mintha a beszélgetés nem vezetne sehova, most mégis látta a szeme sarkából, ahogy Zuckerberg ügyvédei mind talpra ugranak.

Cameron Winklevoss odanyúlt, és elfogadta Mark Zuckerberg békejobbját.

Aztán a Facebook ura minden további nélkül felpattant a székről, és az ajtó felé vette az irányt. Cameron el nem tudta képzelni, mi járhat kifürkészhetetlen gondolatai között. Talán sikerült valamiféleképpen hatnia rá, és végül úgy döntött, megadja, amiről ők úgy vélték, hogy jár nekik.

Vagy talán egy másik ötlettől vezérelve visszavonul a tárgyalóterembe, ahol a mediáció alatt táborozott az ügyvédeivel.

– Hogy ment? – kérdi majd tőle Neel Chatterjee.

– Jól.

– Mennyire jól?

– Olyan jól, hogy átbasztam őket a palánkon.

2.
Megfeneklés

2011. szeptember 9.

Hajnali öt óra

Olyan umbrabarna, okkersárga és arany sugarak ragyogtak át a színpompás fákon, és csillantak meg a sima víztükrön, melyek látványához csak a borzasztóan korán kelőknek lehet szerencséjük.

– Húzzad, az istenit! Húzzad!

Tyler minden porcikája mozgásba lendült, ahogy teljes erővel húzta a lapátot. Felnyögött, amikor széles vállai megfeszültek a madarak szárnycsapdosásához hasonlító mozdulattól: szinte tökéletes precizitással feszült bele az evezőcsapásba. Cameron közvetlenül előtte ülve szinkronban mozdult vele, mintha egy összehangolt, olajozottan működő gépezet részei lettek volna. Távolról figyelve könnyedén, fegyelmezetten dolgozó párosnak látszottak, de közvetlen közelről, a kristálytiszta hullámokat szelő üreges üvegszál teknőben az egész az erőről, a verejtékről, a zúzódásokkal teli felhasadozott bőrük alatt emelkedő és süllyedő izomkötegekről szólt.

A lapátok bele-belemarva a vízbe ütemes lökésekkel lendítették előre a hajót. A két testvér nemcsak tökéletes szinkronban, gépies mozdulatokkal használta szénszálas lapátját: fizikailag is egymás tükörképei voltak. Arra születni, hogy egy egész két egyforma feleként működjenek együtt, olyan előnyt jelentett számukra, ami segítette őket abban, hogy attól a kuriózumtól indulva, miszerint egy egypetéjű ikerpár együtt evez a hajó legénységeként, eljussanak odáig, hogy világszínvonalú kétfős csapatot alkossanak, amely olimpiai szinten is képes versenyezni.

Ezen a napon azonban porszem került a gépezetükbe. Az őket összekötő láthatatlan kapoccsal szemmel láthatóan nem stimmelt valami.

Anélkül, hogy oda kellett volna pillantania, Tyler érzékelte, hogy mellettük ott siklik a többi öt hajó a mindössze néhány méterre előttük lévő célegyenes felé, olyan alakzatban haladva fej fej mellett, ahogy a sirályok repülnek. A partról nézve szinte észrevehetetlen lenne, de innen simán meg tudta állapítani, hogy olyan 15 centiméterre voltak a leghátsó párostól, és körülbelül 16, talán 18 centire azoktól, akik férfi nyolcasban elhozták Athénban az aranyat. A páros hajója folyton helyet cserélt egy másik pároséval, a Washingtoni Egyetem öregdiákjaiéval, akik zsinórban háromszor egymás után nyerték meg az országos bajnokságot.

A kis armada őrülten száguldott a célegyenes felé. Tyler szeme résnyire szűkült, ahogy minden maradék erejét összeszedve lapátolt, mégis a lelke mélyén tudta, hogy ez nem lesz elég. Néhány másodperccel később felharsant egy légkürt, ahogy a hajók orrgombjai sorban áthaladtak a célon.

A verseny véget ért.

Winklevossék a legutolsó helyen végeztek.

A centiméterek, amelyek elválasztották egymástól a hat hajót, ennyi erővel akár mérföldek is lehettek volna.

Az evezősverseny olyan harc, amely szinte mindig eldől már jóval az utolsó néhány méter előtt. Az evezés nem olyasmi, amit valaki megnyer, hanem amit sikerül nem elveszítenie. A teljesítőképesség határairól szól. Általában az ér elsőként célba, aki a legtöbb fájdalmat képes elviselni. A tűréshatárt pedig nem lehet semmi mással kitolni, minthogy újból és újból feszegetjük.

Winklevossék teljesen kimerülten roskadtak evezőikre. Az intenzív erőkifejtés melléktermékeként tejsav áramlott végig az izmaikon. Testük minden egyes sejtje lángolt, tüdejük égett. Az evezőik által keltett kis örvények, melyek annak az energiának voltak lenyomatai, amelyet a versenypályán haladó hajójuk mozgatásába fektettek, gyorsan eloszlottak a New Jersey-i Princetonban fekvő Carnegie-tó víztükrén.

A fivérek tudták, hogy ki kellene fújniuk magukat, aztán visszaindulni a csónakházba, ellenben pillanatnyilag még arra sem volt energiájuk, hogy az evezőiket megmozdítsák, nemhogy a testüket, hogy elkezdjenek visszafelé haladni.

– Ez csak egy edzés volt – nyugtatgatta Tyler a bátyját. – Legközelebb visszavágunk nekik.

– Ha kicsit emelnénk a csapásszámon, simán jobb eredményt érnénk el a finisben. – Cameron beszéd közben még a fejét sem emelte fel.

Tyler kihallotta testvére hangjából, hogy sokkal jobban nyomasztja a mostani vereség, mint ahogy kellene (és talán ő maga is így volt ezzel). Természetesen korábban is szerepeltek már rosszul versenyen. Az evezéshez fontos a készség, hogy képesek legyenek helyén kezelni a rossz döntéseket, maguk mögött hagyni, amikor kiszállnak a hajóból. Ez a képességük tette lehetővé Winklevossék számára, hogy a világ egyik legnagyobb vállalatával pereskedjenek, amivel egy időben az olimpiára is készüljenek. Azon a szinten, ahol eveztek, elég volt a legkisebb hiba az ütemben vagy a technikájukban ahhoz, hogy vereséget szenvedjenek; minden egyes csapás számított az olyan ellenfelekkel szemben, akikkel arra edzettek, hogy bekerüljenek az olimpiai csapatba. A Carnegie-tó háborítatlan környezete, a New Jersey-i Princetonban fekvő 6 és fél kilométeres tükörsima vízterület, amely évtizedek óta szolgált az evezős olimpiai válogatott edzőközpontjaként, egyenlő esélyeket biztosítva minden evezős számára, aminek köszönhetően minden egyes edzés sikere az izomerő, a technika, a felkészültség és az akaraterő kombinációjától függött. Itt úgymond nem a lovakon múlt a győzelem, hanem a zsokékon.

A Carnegie-tó szó szerint az evezés miatt létezett. 1902 előtt a princetoni csapat a közeli Delaware-csatornán edzett, ami igen forgalmas, teher- és sétahajókkal telezsúfolt vízi út, a sportolóknak pedig elegük lett az áruszállító hajók és a kocavitorlázók kerülgetéséből. A szerencse szeszélyének köszönhetően akkoriban bíztak meg egy egykori kormányos öregdiákot, hogy fesse meg a híres acélmágnás, Andrew Carnegie arcképét, ami közben ahelyett, hogy az ecsetekre és az olajfestékekre koncentrált volna, kihasználta az alkalmat, hogy felvázolja a milliárdosnak az ötletét, miszerint létre kellene hozni egy tavat, ahol a Borostyán Ligához tartozó egyetemisták edzhetnének. A pénzember fantáziáját megragadta az elképzelés, és több mint százezer dollárt adományozott a kivitelezésre, ami akkoriban igazi vagyonnak számított. Néhány evezős öregdiák segítségével Carnegie titokban felvásárolta az összes földterületet a környéken, majd földet-vizet megmozgatva egy gáttal elterelte a Millstone folyót, hogy létrehozza a tökéletes evezős játszóteret.

Nem sok idő kellett hozzá, hogy az olimpiai válogatott felismerje előnyét a privát, elkerített vízfelületnek, ami a világ egyik leghíresebb és legkiválóbb oktatási intézményének közelében feküdt; hamarosan meghívták az ország legjobb evezőseit, hogy az évszázados múltra visszatekintő csónakházon túl elnyúló tavon eddzenek.

Tyler és Cameron számtalan reggelen siklott el a tó keskenyebb részein átívelő kőhidak alatt, melyek a massachusettsi Cambridge-ben kanyargó Charles folyón húzódó kőpillérekre emlékeztettek. A fivérek itt kóstoltak bele az evezés szépségeibe a legendás Harry Parker keze alatt. 2000-re, amikor beiratkoztak a Harvardra, Parker már közel negyven éve edzette az egyetem férficsapatát, és az általa felkészített evezősök minden egyes olimpián részt vettek 1964 óta. Winklevossék ezt a hagyományt folytatták azzal, hogy 2008-ban Kínában képviselték az Egyesült Államokat a férfi kormányos nélküli kettes versenyszámban az olimpián.

A Harvardra járva pedig veretlen országos bajnokok lettek. Cameron, aki balkezes volt, balra evezett, és a nehézsúlyú egyetemi csapatban a 6-os ülés volt az övé, míg a jobbkezes Tyler jobbra, és az 5-ös ülésen ült mögötte. A nyolcszemélyes hajóban a fivérek a gépházban foglaltak helyet, ami a jármű közepét jelentette, ahol a legnagyobb termetű, legerősebb evezősök ülnek. Az egyetemi lap sportszerkesztői Ikertornyokként emlegették őket, a csapatukat pedig God Squadnak, vagyis Isteni csapatnak becézték, ugyanis néhányan közülük hívő keresztények voltak, akik hittek Istenben, míg a többiek úgy vélték, hogy ők tényleg istenek.

A God Squad volt a leghíresebb harvardi sportcsapat az 1970-es évek közepének legendás Rude and Smooth, vagyis a Durvák és Sikamlósok nevű legénysége óta, mely szerepel David Halberstam The Amateurs című könyvében is. Az a csapat összehangolt evezésével és durva vicceivel érdemelte ki becenevét. Ezek közül a különleges evezősök közül sokan kijutottak az olimpiára, és rendkívüli sikereket értek el sportolói pályafutásuk után is; Dick Cashin például, aki a 6-os ülésen evezett, magántőke-befektető mágnás lett New Yorkban, és ő biztosította később a fedezetet a Harry Parker Csónakház megépítésére, ami közösségi csónakházként nyitva áll bárki számára, és feljebb található a Charles folyón a Harvard koedukált csónakháza, a Newell and Weldhez képest.

Középiskolai evezős edzőjüktől Winklevossék kaptak egy példányt a The Amateursből az első szezonjuk alatt, amikor 1997-ben elsősök voltak. Így aztán nem a véletlen műve volt, hogy néhány évvel később pont a Harvardra jelentkeztek. 2000 őszén azzal a reménnyel kezdték az egyetemet, hogy eme legendás csapat tagjainak nyomdokaiba léphetnek.

És meg is tették. A God Squad egyszer sem veszített egyetemi versenyen. Sőt, igazság szerint soha nem volt részük igazán szoros versenyben sem. Annyira jók voltak, hogy eljutottak a svájci Luzernben tartott 2004-es világbajnokságra, ahol hatodik helyen végezve megverték a brit és a francia olimpiai csapat nyolcas hajóit. Utána részt vettek a Henley Royal Regattán, ami a brit evezősversenyek szezonjának csúcsa, olyan rangos esemény, mint a wimbledoni teniszbajnokság vagy az ascoti derbi. A Henley-n a God Squad megverte a Grand Challenge kupa döntőjébe jutásért induló Cambridge egyetemi csapatát, majd hősiesen ringbe szállt a holland olimpiai válogatott ellen, amivel szemben csupán kétharmadnyi hajóhosszal veszített. Egy hónappal később ugyanez a holland csapat elhozta az ezüstérmet férfi nyolcasban a 2004-es athéni olimpián. Ez talán kiválóan érzékelteti, hogy valójában mennyire gyors volt a God Squad, és hogy örökre ott a helyük az egyetemi evezősök panteonjában.

Miután az ikrek 2004-ben lediplomáztak a Harvardon, áthelyezték edzési székhelyüket a Charles folyóról a Carnegie-tóra, ami akkorra már a nemzeti válogatott otthona volt.

A tó talán még a folyónál is lenyűgözőbb környezetet nyújtott nekik – sajnos ettől még nem tették könnyebben túl magukat a reggeli vereségükön. Tyler számára ez nemcsak egy edzés közbeni jelentéktelen versenyecske volt, hanem merőben létfontosságú.

A londoni olimpiáig csupán tíz hónap volt hátra. Testvérével éjjel-nappal edzhettek, olyan extrém szintekre juttatva a testüket, mint még soha, sőt talán még annyira formába is lendülhetnek, ami elegendő ahhoz, hogy érmet szerezzenek. Hihetetlen megtiszteltetés lenne számukra, igazi győzelem, de nem változtatna semmin. Azon sem, hogy kicsodák, és azon sem, minek látja őket a világ. Csupán külső benyomások alapján ítélik meg őket újra meg újra. Először az igazságszolgáltatási rendszer tette ezt, ami szerintük már a kezdetektől fogva ellenük volt, majd a közvélemény, egy olyan közfelfogás és társadalmi lelkiismeret, amit az a film táplált, amely csak annyit mondott el róluk, ami ahhoz volt elegendő, hogy egy karikatúraszerű kép alakuljon ki róluk: olyasvalakiknek állította be őket, akiknek az életét megnehezítette a kinézetük és az arra vonatkozó elvárások, hogy mégis mit kellene reprezentálniuk.

Egyes-egyedül ők ismerték a valódi történetet, és hogy valójában mi következett azután, hogy Zuckerberg négyszemközt találkozott abban az üvegkalitkában Cameronnal. Az, hogy miképp vesztettek valahogy egy szempillantás alatt azzal, hogy nyertek.

*

– Hatvanötmillió dollár! – Calamari, az ügyvédjük szinte kiabálta az összeget. Egyik kezében az egyoldalas, kézzel írt egyezségi ajánlatot, míg a másikban egy szelet pizzát lobogtatott. – Ez valami hihetetlen! Hát nem látjátok, hogy mennyire az?

Olvadt sajtdarabocskák potyogtak a pizza végéről, ahogy az ikrek felé hadonászott vele. A lazán öltözött ügyvéd láthatóan izgalomba jött az ajánlat láttán.

Tyler a férfi markából lógó papírra meredt. A hatvanötmillió dollár kifejezetten jól hangzott, míg össze nem vetették Zuckerberg tizenötmilliárd dolláros, egyre növekvő tortaszeletével.

– Valami nagyon nem stimmel… – kezdett bele mondanivalójába, de Calamari akkora hévvel kalimpálva vágott a szavába, ami azzal fenyegetett, hogy pizzája mindjárt a fivérek képébe repül.

– Ugye most csak szórakoztok? Idén már februárban itt a karácsony, srácok! Belement, hogy megegyezzünk, és felajánlott egy kész vagyont!

Tyler a testvérére pillantott, aki hajszálpontosan olyan dühösnek látszott, mint ahogyan ő érezte magát. Persze Mark felajánlotta, hogy kiegyezik velük. Bármilyen makacs is volt, valószínűleg mindig is meg akart egyezni. Lehet, hogy megvárta volna a tárgyalás előestéjét, és letelepedett volna a bíróság lépcsőire, de szándékában állt megállapodni. Még akkor is, ha a Facebook ura mélyen legbelül úgy vélte: a követeléseik nem megalapozottak – Winklevossék mindig is úgy gondolták, Zuckerberg tudta, hogy elég sok minden van a kezükben. Már maga az a tény, hogy túl sok zavaró körülmény merült fel, az e-mailekről nem is beszélve. Elég levélváltást mentettek le ahhoz, hogy kínos helyzetbe hozzák, és megizzasszák a vádlottak padján. A nyilvános tárgyalás túlságosan kockázatos volt számára ahhoz, hogy komolyan fontolóra vegye. Mások átverése nem olyasmi, amivel kapcsolatban jó, ha az esküdtszék tizenkét tagja hoz döntést. Ami még rosszabb: Zuckerberg tisztában volt vele, hogy a másik fél ragaszkodna a törvényszéki vizsgálathoz, vagyis hogy átvizsgálják annak a számítógépnek a háttértárjáról készült lemezképet, amit még harvardi egyetemistaként használt. Ahogy a fivérek később megtudták, jó oka volt arra, hogy ezt ne hagyja megtörténni.

A Facebook egy igazi szörnyeteg volt. Egy valódi szilícium-völgyi unikornis, ami felhasználók újabb millióit vonzotta naponta magához. Zuckerberg világszintű hírnévre tett szert egy olyan vállalat fiatal vezetőjeként, ami sebesen minden idők egyik legnagyobb sikerévé fejlődött. Kétségtelen volt, hogy a Facebook hamarosan tőzsdére megy, így mind neki, mind az igazgatótanácsának legkevésbé sem volt szüksége a részvényei nyilvános tőzsdei bevezetése előtt arra, hogy napvilágra kerüljenek ezek a potenciálisan veszélyes információk.

Zuckerberg minden bizonnyal tudta, hogy az hova vezetett volna. A kollégiumi szobájában használt számítógépe tömve volt az olyan üzenetekkel, amiket harvardi egyetemistaként írt. Néhányat közülük egy barátjának, Adam D’Angelónak küldött, aki igazán tehetséges programozó volt, és akkoriban a CalTech{4}-re járt, később pedig a Facebook technológiai vezetője lett. Ezeket az üzenetváltásokat a bíróság által elrendelt törvényszéki vizsgálat során találták meg Zuckerberg winchesterén, azonban az ügyvédje, Neel Chatterjee mindeddig megtagadta, hogy hozzáférhetővé tegyék a másik fél számára is. A helyzet tipikus példája a Schrödinger macskája-féle gondolatkísérletnek: az üzenetek nem léteznek, ha Mark belemegy az egyezségbe, viszont igen, ha továbbra is megmakacsolja magát. Ha pedig Winklevossék titoktartási kötelezettség mellett mégis megkapták volna azokat, semmi garancia nem volt rá, hogy valamilyen módon nem kerülnek fel az internetre, ahol kőbe vésve örökké ott is maradtak volna.

Végül persze Zuckerberg és az ügyvédjei legrosszabb félelmei beigazolódtak, de szerencséjére csak évekkel azután, hogy kiegyezett az ikrekkel. A Business Insider egy igencsak mindenre elszánt újságírója, Nicholas Carlson megszerzett néhányat ezekből az üzenetváltásokból, melyek valóságát maga Zuckerberg is elismerte, amikor később a The New Yorker is lehozta őket.

Az egyik csetelés során Zuckerberg D’Angelónak a Harvard Connection/ConnectU portálról mesélt, amelyen Tyler, Cameron és Divya megbízásából dolgozott. Ahogy Carlson a Business Insiderben idézte, az alábbiakat írta:

Szóval akkor tudod, hogyan csinálom ezt a randis oldalt. Felmerült bennem a gondolat, hogy mennyire hasonlít vajon a facebook cuccra. Mert valószínűleg a kettő nagyjából egyszerre lesz éles. Hacsak nem cseszek ki a randis srácokkal, és otthagyom őket közvetlenül azelőtt, hogy közölném velük, hogy kész vagyok.

Szavai innentől kezdve még vérlázítóbbak lettek:

Tökre utálom, hogy másoknak csinálom ezt. Ahogy utálok mások beosztottja is lenni. Úgy érzem, az lenne a legjobb, ha befejezném a facebookot, aztán várnék az uccsó napig, amikor el kellene készülnöm az ő cuccukkal, és akkor közölném velük, hogy figyu, srácok, a tiétek nem olyan jó, szóval, ha csatlakozni akartok az enyémhez, megtehetitek, különben a tiétekben csak később tudok segíteni. Vagy ez nagyon pöcs húzás lenne tőlem?

D’Angelo később megkérdezte, hogy mit tervez a fivérek dolgával kapcsolatban, mire Zuckerberg az alábbiakat válaszolta:

Hát ja, alaposan átaszom majd őket a palánkon.{5}

Bár jogi szempontból az online üzenetek lehet, hogy ingoványos területnek számítottak, mivel nem jelentettek döntő bizonyítékot, mégis veszélyt hordoztak magukban. Figyelembe véve Zuckerberg erkölcsi érzékét életének azon szakaszában, inkább teljesen egyértelműen, mintsem bizonytalanul lejön belőlük, mit gondolt. Amikor egy másik csetelés közben kijelentette barátjának, hogy lehet etikátlanul, de a törvényeknek megfelelően viselkedni; én már csak így élem az életemet, olyan filozófiának adott hangot, ami joggal teszi idegessé a jövőbeli Facebook-részvényeseket. Kétségtelen, hogy az egyetem óta eltelt évek alatt Zuckerberg megváltozott, elvégre miképpen maradhatott volna valaki ugyanaz, ha ennyi mindenen keresztülment, mint ő, még ha a változások többsége láthatatlan is a világ nagy része számára. Talán tényleg megbánta az azokban az üzenetekben foglaltakat, ahogy később a The New Yorkernek nyilatkozta. A csetelések azonban csak a történet egy részét képezték; voltak bizonyos lépései is, melyek együtt jártak a szavaival.

Mielőtt Winklevossék megkeresték volna, Zuckerberg merész kis vállalkozást üzemeltetett facemash.com címen, ami a Hot or Not?{6} harvardi változata volt. Az oldal összegyűjtötte a női hallgatók fotóit az egyetemi online nyilvántartásból, és a beleegyezésük nélkül kettesével közszemlére tette, így a honlap látogatói kiválaszthatták, melyikük a dögösebb. Az egyik üzenete alapján Zuckerberg még azt is fontolóra vette, hogy lehetővé kellene-e tennie, vagy sem, hogy a lányok fotói mellé összehasonlításképpen odakerüljön egy-egy háziállat képe is. Ennek az lett a következménye, hogy megvádolták azzal, hogy betört a Harvard számítógépes hálózatába, megsértette hallgatótársai személyiségi jogait és a fotókkal kapcsolatos szerzői jogokat is, aminek köszönhetően majdnem eltanácsolta az egyetem igazgatótanácsa, de végül megúszta próbaidőre bocsátással.

Miután Zuckerberg cserben hagyta őket, és meglepődve szereztek tudomást a Facebook 2004. február 4-i indulásáról, a fivérek lázasan igyekeztek új programozókat találni a ConnectU befejezéséhez, amely oldal végül május 21-én élesedett is. Zuckerberg nem elégedett meg azzal, hogy becsapta őket, és hogy övé volt a hatalmas előnyökkel kecsegtető kezdőlépés, szemmel láthatóan még belerúgott néhányat Winklevossékba meg Divyába. A Business Insider riportja szerint az alábbiakkal büszkélkedett el egyszer egy üzenetben D’Angelónak:

Felfedeztünk egy biztonsági rést a [ConnectU] rendszerében, amit kihasználva létrehoztunk még egy felhasználói fiókot Cameron Winklevoss nevén. Lemásoltuk a teljes profilját, ráadásul az adatlapjában adott összes válaszát úgy fogalmaztam meg, mintha a fehér felsőbbrendűek közé tartozónak vallaná magát.

A hamis fiók, amit Zuckerberg azért hozott létre, hogy Cameronnak adja ki magát, nem csak a férfi személyisége ellen jelentett támadást. Árulkodó betekintést nyújtott abba is, hogy Mark milyennek látta – és ítélte meg – a testvéreket attól a pillanattól kezdve, hogy megismerkedett velük a Kirkland ebédlőben.

CAMERON WINKLEVOSS

Szülőváros: Kurvára kiváltságos vagyok. Szerintetek mégis hol születtem?

Középiskola: Még a nevét sincs jogotok kiejteni a szátokon.

Etnikai hovatartozás: Jobb, mint a tiétek.

Magasság: 225 cm.

Testalkat: Sportos.

Hajszín: Árja szőke.

Szemszín: Égszínkék.

Kedvenc mondásom: A csövesek lópikulát sem érnek, gyűlölöm a feketéket.

Beszélt nyelvek: Az angol telepesek nyelve.

Klubtagságok: A fater benyomott a Porcellianbe.

Hobbi: Apám pénzének esztelen szórása.

Ha tényleg feltörte azt a weboldalt, aminek elkészítésében segítenie kellett volna, akkor Zuckerberg a fivérek véleménye szerint akár szövetségi törvényt is sérthetett. Azonban a kreált hamis profil még csak a kezdet volt. Későbbi üzeneteiben azzal vágott fel, hogy sikerült még mélyebben bejutnia a ConnectU kódjába, és puszta szórakozásból felhasználói fiókokat inaktiválnia.

És ezzel még közel sem volt vége. Cameron 2004 tavaszán küldött egy levelet Zuckerberg ármánykodásairól a Harvard Crimsonnak arra az e-mail-címére, ahová az olvasói ötleteket várják. A szerkesztőség Tim McGinnt, a lap egyik újságíróját állította rá a sztorira, aki neki is látott, hogy beleássa magát az ügybe. Tim leült Cameronnal, Tylerrel és Divyával, hogy meghallgassa az ő történetüket, és elolvassa a Cameron és Mark közötti levélváltásokat. Aztán megkereste Zuckerberget, hogy megismerhesse az ő verzióját is. Mint Cameronnak később a tudomására jutott, Mark bement az újság szerkesztőségébe, és megpróbálta meggyőzni McGinnt és a szerkesztőjét, Elisabeth Theodore-t, hogy ejtsék a sztorit. Amikor a lap munkatársai amellett döntöttek, hogy folytatják a kutakodást, állítólag feltörte McGinn harvardi e-mail-fiókját, hogy nyomon kövesse, hol tartanak az információgyűjtésben, és hogy lesz-e belőle cikk, vagy sem.

Ahogy Cameron megtudta, Zuckerberg ezt úgy volt képes megtenni, hogy McGinn Facebook-fiókjához köthető adatokat használt hozzá, visszaélve a saját felhasználója bizalmával és a biztonságos rendszerbe vetett hitével. A jelek szerint belenézett a Facebook adatbázisába, hogy kinyerje belőle Tim fiókjának jelszavát, mert abban reménykedett, hogy ugyanazt használja a harvardi e-mailjéhez is. Átnézte a sikertelen belépéseket logoló fájlokat is, hátha McGinn valamikor tévedésből az e-mailjéhez tartozó jelszóval próbált belépni az oldalra. A Facebook legbelső bugyraiból előásott infók birtokában képes volt betörni Tim e-mail-fiókjába, és elolvasni a teljes levelezését, beleértve azt, amit Cameronnal, Tylerrel és Divyával folytatott. Megtalálta azt az e-mailt is, amiben McGinn beszámolt Theodore-nak a szerkesztőségben folytatott beszélgetésükről:

„Zuckerberg nagyon piszok alaknak tűnt, és az volt a benyomásom, hogy a kérdéseimre adott válaszai közül némely nem volt igazán őszinte. Azt is furcsának találtam, ahogyan arra reagált, amikor szóba hoztam a weboldalt.”

Míg az, hogy Zuckerberg feltörte a ConnectU rendszerét, vitathatatlanul kívül esett az egyetem hatáskörén, az viszont már nem, hogy illegálisan belépett egy harvardi hallgató e-mail-fiókjába. Ezzel valójában megsértette az egyetem számítógépes hálózatának biztonsági szabályait, valamint egy hallgatónak a privát szférájához való jogát (nem is említve a Facebook manapság használatos saját adatvédelmi szabályzatát), ráadásul hasonló jogsértések miatt abban a tanévben már korábban is bajba került a facemash.com botrány következtében.

Abban az időben az egyetemen nem tudtak Zuckerberg további jogsértéseiről, azonban néhány évvel később napvilágra került egy másik vétsége. Annak ellenére, hogy a mai napig az egyetem hallgatójának számít (ugyanis a második év után saját elhatározásából határozatlan időre felfüggesztette tanulmányait, hogy a Facebook irányításával tudjon foglalkozni), a Harvard vezetősége sosem tett semmilyen nyilvános lépést a hekkeléseivel kapcsolatban.

Mindent összevetve Zuckerberg a hallgatói éveiből származó winchester létezése miatt egyszerűen nem kockáztathatott meg egy tárgyalást, és nemcsak azért, mert a fivérekkel kapcsolatos üzenetváltásai besároznák a kölyök zseni cégvezetői makulátlan hírnevét, hanem ami még fontosabb, megingatnák az általa létrehozott forradalomnak még az alapjait is:

„Ha információra van szükséged bárkiről a Harvardon, csak kérdezned kell.”

„Több mint 4000 e-mail, kép, cím és felhasználói adat van a birtokomban.”

„Mindenki csak úgy a rendelkezésemre bocsátotta ezeket. Nem tudom, miért, de bíznak bennem. Idióta barmok.”

Bármilyen más, egyetemisták között zajló magán üzenetváltás talán még nevezhető a két sör fölötti beszélgetés digitális megfelelőjének, azonban ha abban a kontextusban nézzük, hogy olyasvalaki írta ezeket, aki otthagyta tanulmányait a célja miatt, miszerint összekapcsolja az egész világot, ami közben emberek millióinak privát adatai hullottak az ölébe, elég lehet ahhoz, hogy örökre maga alá temesse. Winklevossék számára ezek az üzenetek természetesen azt az állításukat bizonyították, amit folyamatosan hangoztattak, miszerint Zuckerberg szántszándékkal ártott nekik. A kép a szimpatikus kockáról, aki kapucnis pulcsit visel, és arról beszél, hogy menő dolgokat hoz létre, nem az általuk ismert Zuckerberget ábrázolta. Mark szörnyű mondatai és tettei hatására újra lángra lobbant bennük a harag, ami miatt nehezükre esett elengedni a dolgot még akkor is, ha a jogi csapatuk úgy látta, hogy ők nyertek.

– Micsoda baromság! – fortyant fel Tyler, továbbra is a macskakaparással írt szövegre meredve. – Megérdemeljük, hogy jog szerinti tulajdonosok lehessünk.

Calamari még mindig a pizzája fölött vigyorgott, amit a győzelemre rendelt. Nemrég fejezett be egy telefonbeszélgetést John Quinn-nel, a Quinn Emanuel másik tulajdonosával. Feltehetően azért hívta, hogy eldicsekedjen neki a kilátásban lévő megegyezésről. Egyáltalán nem fogták fel ezt az egészet; az ügyvédek nem sok mindent értettek meg. Calamari alig volt képes kezelni a PowerPoint-prezentációt, amit a vezető ügyvédjük állított össze még a legelső mediációra. Szinte már túlságosan is ironikus volt, hogy egy olyan ügyvéd vezette a világ egyik leghatalmasabb informatikai vállalata ellen vívott jogi csatájukat, aki még egy számítógépet is alig tudott használni. Néhányszor még Mark nevét is rosszul ejtette ki – Zuckerbergernek híva –, most pedig győzelmi táncot járt John Quinn-nek a telefonban akkor, amikor nemhogy nem száradt még meg a tinta a megegyezésen, hanem még csak alá sem írták a testvérek.

Tyler számára nem a pénzről szólt ez az egész. Soha nem is arról szólt. Ahogy Zuckerberg olyan finoman rámutatott az általa készített hamis cameronos profilban: Winklevossék tehetős családban látták meg a napvilágot. Ellenben arról Marknak fogalma sem volt, hogy a fivérek apja verítékes munkával, az eszével és a jellemével teremtette meg kiváltságos gyermekkorukat. Keményen dolgozó, német bevándorló bányászcsalád leszármazottjaként küzdötte fel magát, és kötelességének érezte olyan erősen belenevelni fiaiba azt, hogy különbséget tudjanak tenni a helytelen és a helyes között, hogy gyakran túlságosan elvakulttá tette őket. Igazságérzetük azt diktálta, hogy a győzelem csak akkor ér valamit, ha a helyes módon és okokból következett be.

Tyler képtelen volt csak úgy elengedni a dolgot, még 65 millió dollárnyi zöldhasúért cserébe sem.

– Részvényekben fogjuk kérni – jelentette ki hirtelen, mire a bátyja helyeslően bólintott, Calamari pedig elsápadt, zsíros pizzaszelete nedves csattanással landolt az asztalon.

– Elment az eszetek, hogy képesek lennétek beleinvesztálni abba a baromba? – képedt el hitetlenkedő arcot vágva, majd dühös pillantással ösztökélte munkatársait, hogy azok is rosszallóan csóválják a fejüket. Csapatával azonnal nekilátott győzködni Winklevossékat, hogy megbolondultak, teljesen elment az eszük, hogy az lenne a legjobb, ha fognák a pénzt, és hátra sem néznének. Úgy tűnt, az ügyvédek nem nagyon kultiválják, ha részvényekben fizetik ki őket, elvégre azok értéke bármilyen irányba változhat. Számukra a készpénz az isten. Hirtelen bizonytalanná vált a Quinn Emanuel 20 százalékos sikerdíja, ami csinos kis 13 millió dollárt jelentett hat hónapnyi munkájukért.

A teremben tartózkodó mind az öt Quinn Emanuel ügyvéd konkrétan könyörgött a fivéreknek, hogy gondolják meg magukat, de azok hajthatatlanok maradtak. Cameron és Tyler számára az, hogy részvényesek lesznek, egy módját jelentette annak, hogy visszaforgassák az idő kerekét, és helyrehozzák, ami annak idején félrement. Ha Zuckerberg nem golyózta volna ki őket, akkor alapító tagokként természetesen rendelkeztek volna részvényekkel. Ennyi év után most eljött a lehetőség, hogy legalább részben visszajussanak oda, ahol kezdeniük kellett volna. Akár egy seregnyi, hawaii inget meg szandált viselő ügyvéd sem tudta volna lebeszélni őket erről.

Végül Winklevosséknak sikerült kompromisszumot kötniük az ügyvédjeikkel: a fivérek 20 millió dollárt készpénzben kérnek, a 65 millió többi részét, nagyjából 45 milliót pedig részvényekben. A testvérek számára, akik az ügyvédek szerint megbolondultak, és teljesen elment az eszük, ez a döntés minden idők egyik legjobb befektetésének bizonyult. Az ügyvédjeik semmit sem láttak meg ebből.

Miután a Facebook tőzsdére ment, a 45 milliónyi részvényük értéke az egekbe szökött. Nagyjából a tizenötszörösét, több mint 500 millió dollárnyit ért. Ha a Quinn Emanuel iroda is részvényben kérte volna a jussát, akkor a féléves munkájukkal több mint 300 millió dollárt kerestek volna.

*

Hajójukban ülve szinte csendben sodródtak a New Jersey-i mesterséges tó közepe felé, miközben figyelték, hogyan tartanak a többiek a csónakház felé. Tyler érezte, mennyire felőrölte őket a jogi csatározás. Minél nagyobb nyilvánosságot kapott a harcuk (ami a filmben csúcsosodott ki, amely széles körben tette ismertté őket), annál több támadás zúdult rájuk mind jogi szempontból, mind a közvélemény részéről.