Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

BEVEZETÉS

LEÁNYKOR

Montbéliard Frigyes Jenő herceg Delphine-hez

Montbéliard Frigyes Jenő herceg Delphine-hez

Altenau János Delphine-hez

Montbéliard Frigyes Jenő herceg Delphine-hez

Altenau János Delphine-hez

Gróf Chevreuse Guy Clarisse-hez

Gróf Chevreuse Guy Delphine-hez

Montbéliard Frigyes Jenő herceg Delphine-hez

Gróf Chevreuse Guy Delphine-hez

Gróf Chevreuse Guy Delphine-hez

Altenau János Delphine-hez

Gróf Chevreuse Guy Delphine-hez

Montbéliard Frigyes Jenő herceg Delphine-hez

Montbéliard Frigyes Jenő herceg Delphine-hez

Montjoie marquis Delphine-hez

A FROBERGI VÁR ÚRNŐJE

Montjoie marquis Delphine-hez

Gróf Chevreuse Guy Delphine-hez

Gróf Chevreuse Guy Delphine-hez

Montjoie marquis Delphine-hez

Gróf Chevreuse Guy Delphine-hez

Gróf Chevreuse Guy Delphine-hez

Gaillard Lucien Delphine-hez

Gaillard Lucien Delphinéhez

Altenau János Delphine-hez

Montbéliard Frigyes Jenő herceg Delphine-hez

Montbéliard Frigyes Jenő herceg Delphine-hez

Montjoie marquis Delphine-hez

Montbéliard Frigyes Jenő herceg Delphine-hez

Altenau János Delphine-hez

Altenau János Delphine-hez

Altenau János Delphine-hez

Gaillard Lucien Delphine-hez

Montjoie marquis Delphine-hez

NÉMET TRAGÉDIA

Rohan Louis herceg Delphine-hez

Montjoie marquis Delphine-hez

Rohan Louis herceg Delphine-hez

Contades Maxim marsall Delphine-hez

Pirch Károly Delphine-hez

Gróf Chevreuse Guy Delphine-hez

Gróf Cheuvreuse Guy Delphine-hez

Pirch Károly Delphine-hez

Contades Maxim marsall Delphine-hez

Gróf Chevreuse Guy Delphine-hez

Pirch Károly Delphine-hez

Contades Maxim marsall Delphine-hez

Pirch Károly Delphine-hez

Pirch Károly Delphine-hez

Pirch Károly Delphine-hez

Gróf Chevreuse Guy Delphine-hez

Rohan Louis herceg Delphine-hez

Montjoie marquis Delphine-hez

Gaillard Lucien Delphine-hez

Montbéliard Frigyes Jenő herceg Delphine-hez

PÁSZTORJÁTÉKOK

Gróf Chevreuse Guy Delphine-hez

Gróf Chevreuse Guy Delphine-hez

Gróf Chevreuse Guy Delphine-hez

Gróf Chevreuse Guy Delphine-hez

Gaillard Lucien Delphine-hez

Rohan herceg Delphine-hez

Gróf Guibert Delphine-hez

Gróf Chevreuse Guy Delphine-hez

Gaillard Lucien Delphine-hez

Beaumarchais úr Delphine-hez

Rohan herceg Delphine-hez

Guibert gróf Delphine-hez

Altenau János Delphine-hez

Rohan Louis herceg Delphine-hez

Altenau János Delphine-hez

Altenau János Delphine-hez

Gróf Guibert Delphine-hez

Beaumarchais úr Delphine-hez

Guibert gróf Delphine-hez

Beaumarchais Delphine-hez

Gróf Chevreuse Guy Delphine-hez

Montjoie marquis Delphine-hez

Gróf Chevreuse Guy Delphine-hez

A GYERMEK

Altenau János Delphine-hez

Montjoie Marquis Delphinehez

Rohan herceg bíboros Delphine-hez

Beaumarchais úr Delphine-hez

Beaumarchais úr Delphine-hez

Montjoie marquis Delphine-hez

Altenau János Delphine-hez

Beaumarchais Delphine-hez

Gróf Chevreuse Guy Delphine-hez

Altenau János Delphine-hez

Gróf Chevreuse Delphine-hez

Altenau János Delphine-hez

Altenau János Delphine-hez

Gróf Guibert Delphine-hez

Gróf Guibert Delphine-hez

Altenau János Delphine-hez

Gróf Chevreuse Guy Delphine-hez

Altenau János Delphine-hez

Gróf Chevreuse Guy Delphine-hez

Altenau János Delphine-hez

CAGLIOSTRO

Wurmser Ferdinánd báró Delphinéhez

Gróf Guibert Delphine-hez

Guibert gróf Delphine-hez

Rohan Lajos herceg bíboros Delphine-hez

Montjoie marquis Delphine-hez

Rohan Lajos herceg bíbornok Delphine-hez

Gróf Cagliostro Delphine-hez

Guibert gróf Delphine-hez

Guibert gróf Delphine-hez

Montjoie marquis Delphine-hez

Montjoie marquis Delphine-hez

Gróf Chevreuse Guy Delphine-hez

Beaumarchais Delphine-hez

Báró Wurmser Ferdinánd Delphine-hez

Gróf Chevreuse Guy Delphine-hez

A HERCEG

Montbéliard Frigyes Jenő herceg Delphine-hez

Montbéliard Frigyes Jenő herceg Delphine-hez

Gróf Chevreuse Guy Delphine-hez

Beaumarchais úr Delphine-hez

Montjoie marquis Delphine-hez

Montjoie marquis Delphine-hez

Rohan herceg bíboros Delphine-hez

Beaumarchais Delphine-hez

Gróf Chevreuse Guy Delphine-hez

Montbéliard Frigyes Jenő herceg Delphine-hez

Montbéliard Frigyes Jenő herceg Delphine-hez

Montbéliard Frigyes Jenő herceg Delphine-hez

Montbéliard Frigyes Jenő herceg Delphine-hez

Montbéliard Frigyes Jenő herceg Delphine-hez

Montbéliard Frigyes Jenő herceg Delphine-hez

Montbéliard Frigyes Jenő herceg Delphine-hez

Gróf Chevreuse Guy Delphine-hez

Montbéliard Frigyes Jenő herceg Delphine-hez

Montbéliard Frigyes Jenő herceg Delphine-hez

Montbéliard Frigyes Jenő herceg Delphine-hez

Beaumarchais Delphine-hez

Beaumarchais Delphine-hez

Beaumarchais Delphine-hez

Montjoie marquis Delphine-hez

Montbéliard Frigyes Jenő herceg Delphine-hez

Beaumarchais Delphine-hez

Beaumarchais Delphine-hez

Gróf Chevreuse Guy Delphine-hez

Gróf Chevreuse Guy Delphine-hez

Montjoie marquis Delphine-hez

Montbéliard Frigyes Jenő herceg Delphine-hez

Montjoie marquis Delphine-hez

Montbéliard Frigyes Jenő herceg Delphine-hez

Montbéliard Frigyes Jenő herceg Delphine-hez

Montbéliard Frigyes Jenő herceg Delphine-hez

Báró Wurmser Delphine-hez

Montjoie marquis Delphine-hez

Beaumarchais Delphine-hez

Montjoie marquis Delphine-hez

Montbéliard Frigyes Jenő herceg Delphine-hez

Montjoie marquis Delphine-hez

Montbéliard Frigyes Jenő herceg Delphine-hez

Montbéliard Frigyes Jenő herceg Delphine-hez

Montbéliard Frigyes Jenő herceg Delphine-hez

Montbéliard Frigyes Jenő herceg Delphine-hez

Montjoie marquis Delphine-hez

Montjoie marquis Delphine-hez

Montbéliard Frigyes Jenő herceg Delphine-hez

Montbéliard Frigyes Jenő herceg Delphine-hez

Montjoie marquis Delphine-hez

Montjoie marquis Delphine-hez

Montjoie marquis Delphine-hez

Montbéliard Frigyes Jenő herceg Delphine-hez

AZ UTOLSÓ FELVONÁS

Montbéliard Frigyes Jenő herceg Delphine-hez

Montjoie marquis Delphine-hez

Montjoie marquis Delphine-hez

Montbéliard Frigyes Jenő herceg Delphine-hez

Guibert gróf Delphine-hez

Gaillard Lucien Delphine-hez

Montbéliard Frigyes Jenő herceg Delphine-hez

Gróf Chevreuse Guy Delphine-hez

Montbéliard Frigyes Jenő herceg Delphine-hez

Guibert gróf Delphine-hez

Montbéliard Frigyes Jenő herceg Delphine-hez

Gróf Chevreuse Guy Delphine-hez

Guibert gróf Delphine-hez

Gaillard Lucien Delphine-hez

Montbéliard Frigyes Jenő herceg Delphine-hez

Montbéliard Frigyes Jenő herceg Delphine-hez

Montjoie marquis Delphine-hez

Guibert gróf Delphine-hez

Montbéliard Frigyes Jenő herceg Delphine-hez

Montjoie marquis Delphine-hez

Gróf Chevreuse Guy Delphine-hez

Montbéliard Frigyes Jenő herceg Delphine-hez

Montbéliard Frigyes Jenő herceg Delphine-hez

Gaillard Lucien Delphine-hez

Gaillard Lucien Delphine-hez

Gaillard Lucien Delphine-hez

Gróf Chevreuse Guy Delphine-hez

Montjoie herceg Delphine-hez

Montbéliard Frigyes Jenő herceg Delphine-hez.

Montbéliard Frigyes Jenő herceg Delphine-hez

Gaillard Lucien Delphine-hez

Guibert gróf Delphine-hez

Gróf Chevreuse Guy Delphine-hez

Guibert gróf Delphine-hez

Gaillard Lucien Delphine-hez

Montbéliard Frigyes Jenő herceg Delphine-hez

Montjoie marquis Delphine-hez

Montbéliard Frigyes Jenő herceg Delphine-hez

Montjoie marquis Delphine-hez

Montbéliard Frigyes Jenő herceg Delphine-hez

Gaillard Lucien Delphine-hez

Guibert gróf Delphine-hez

Gaillard Lucien Delphine-hez

Montbéliard Frigyes Jenő herceg Delphine-hez

Montbéliard Frigyes Jenő herceg Delphine-hez

UTÓHANG

Montbéliard Frigyes Jenő herceg Delphine-hez

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Lily Braun

A MARQUISNŐ
SZERELMES LEVELEI

fordította
Schöpflin Aladár

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-282-1 EPUB
ISBN 978-963-559-283-8 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

A mű eredeti címe:
Die Liebesbriefe der Marquise

első kiadás: 1912

a borító Jean-Honoré Fragonard (1732 – 1806) Fiatal hölgy arcképe
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

BEVEZETÉS

Ha az öreg Laval grófnő, mély karosszékében kényelmesen hátra dőlve, vidáman elgondolkozó mosollyal finom ajkai körül, elkezdett beszélni Delphine Montjoie-ről - szigorú lánya, sokatmondó pillantással a szobában levő ifjúságra, rendszerint közbevetett egy figyelmeztető «Ugyan mama!» felkiáltást. Olyankor mindig abbahagyta a beszédet, gyöngéd pirosság öntötte el elefántcsont-bőrét - a bosszúságtól-e vagy zavarában? - s az este további részén hallgatag maradt.

Ha valamelyik leányunokája egyedül jött hozzá, akkor nem volt szükség hosszas kérésre, szívesen beszélt a feszülten figyelőnek az ősanyáról, aki birtokában volt a varázsszernek, mellyel minden szívet magához láncolt. A rokoko nevető szelleme - félig szerelem-isten, félig faun - elénekelte pásztordalait bölcsőjénél, Napóleon hősi eposza zúgta körül öregkorát; illatos, fürtös fejecskéje körül tombolt 1789 vihara s a júliusi forradalom zivatara még érintette jégszürke haját. Sikló menüettlépések, suhogó ruhák, csattogó magassarkú cipők, félrevert harangok, ágyúdörgés, közben pedig suttogás, halk nevetés, visszafojtott zokogás - ez volt az ő története.

Mikor egy télen a mély, puha hó elfojtott minden hangot a Vogézek lábánál levő kastélya körül, akkor elhangzott az élete.

«Kevéssel halála előtt - beszélte Laval grófnő - még gondos toalettet csinált. Nekem úgy tetszett, még egy kis pirosat is tett az arcára s még mindig szép fekete szemét egészen, egészen gyöngéden aláhúzta. Utolsó vendégem - mondta mosolyogva - ne panaszkodhassék az hiedelem hiánya miatt.»

Unokái örökölték az öreg várat, amelyből mintha eltűnt volna minden élet s a hosszú gyöngysorokat, melyek az úrnőjük vakító nyaka és fehér karja utáni vágytól elvesztették minden fényüket. Unokahúga, Laval grófnő csak egy kis csomag elsárgult levelet vitt el magával. Ezek többet értek, mint halott kincsei, mert bennük dobogott a marquisnő szíve.

LEÁNYKOR

Montbéliard Frigyes Jenő herceg Delphine-hez

Etupes vára, 1771. június 16.

Bájos Delphine, legtisztábbja minden nimfáknak! Tegnap óta nem hunytam le szememet. Mindig magam előtt láttam, mint siklott el előlem, a pásztorok legszerelmesebbike elől, mintha a vízesések mögött tűnt volna el s alámerült volna a tavakban, - mindig magam előtt láttam. Azt a pillanatot azonban, a mikor a géniuszok serege az üldözők elől menekülve Venus templomában menedéket keresett s én önt itt - éppen itt - vetélytársam, a kis Wurmser báró elleni harcban megnyertem magamnak, - ezt a pillanatot alig merem emlékezetemben felidézni. Szívem dobogása, pulzusom lüktetése, arcom izzó pirossága nagyon is nyilvánvalóan jelezték a lázat, a mely megszállott.

Nagybátyám, a herceg nem akarta hinni, hogy mi gyermekek ezt az ünnepet az ő tiszteletére rögtönöztük s egyáltalán nem tudja felfogni, hogy Delphine Laval, minden táncosnők leggraciózusabbika még csak tizenhárom éves. «Versailles boldognak vallaná magát, ha megnyithatná neki kapuit s a király volna első bámulója» - mondta ő. Hallottam, amint anyámat rábeszélte, legyen rá gondja, hogy a «szép Delphine» nővérem kíséretében bemutatkozzék a stuttgarti udvarnál.

Nos, ha engem még a gyermekek közé számítanak is s Altenau úr időnkint legjobban szeretne vakká és süketté tenni - különben arról sincs sejtelmem, hogy fogja ez a levél elkerülni árgus tekintetét - egyet biztosan tudok: bájos barátnőm biztosabb helyen volna a versailles-i udvarnál, melynek feje aggastyán, mint a stuttgartinál.

Kardommal kezemben védeném ugyan minden tolakodó bámuló ellen, még ha a legmagasabb rangú is, de az erre való jogot még előbb Öntől kell megkapnom. Érzem, tegnap óta nem vagyunk már gyermekek. Az elmúlt évek ártatlan játékait édesebb játékok váltják fel.

Lekötelezettemmé tettem Ferencet, legfiatalabb lovászomat. Megesküdött nekem, hogy ezt a levelemet csak Önnek adja át személyesen s csak öntől fogad el választ. Ne hagyjon hasztalanul remélni! A szeme már egyszer megadást ragyogott nekem, mikor én, szegény pásztor, az istennő lába elé omlottam. Ne engedje azt hinnem, hogy ez csak a tűzoszlopok visszfénye volt, melyek a templom körül égfelé szálltak.

Vasárnap a nővérem várja Önt. Ha előbb néhány szót kapok öntől, a melyekben visszhang lesz, ha még oly halk is, az én szavaimra, akkor lehetővé fogom tenni, hogy egyedül találkozzunk.

Montbéliard Frigyes Jenő herceg Delphine-hez

Montbéliard kastély, 1771. december 12.

Drága Delphine!

Ön a legmélyebben megsebzett egy szerelemmel tele szívet. A világ minden szerencsétlenségét hamarabb álmodtam volna, mint hogy boldogságom csillaga oly hamar elsötétülhet. Hát oly hamar elfelejtette, a mit ígért nekem, mikor a Poszeidón barlangban szabad volt a rózsapiros szalagot saját kezemmel leoldanom nyakáról, - arról a nyakról, amely miatt a hattyúk, valahányszor csónakunk végig suhant a tavon, szárnyaikkal csattogva, irigységgel telve támadtak Ön ellen. Június huszadikán volt ez. Oh, én nem felejtem el a napot és az órát s mindig emlékeztetni fogom önt rá!

A mióta Montbéliardba visszatértünk s a szép szabadság megint hátra szorult az udvari kényszer mellett, az ön magaviselete irányomban megváltozott.

De én vak voltam ez iránt; kimértségében csak a ceremónia következményét láttam, irtózásában attól, hogy velem találkozzék, csak a félelmet udvarmesterem szemétől s az ön gouvernante-ja szemétől, igyekezetében, hogy mindig nővérem társaságában legyen, csak ravasz eszközt láttam arra, hogy találkozásunk ártatlannak tűnjön fel.

És most, mikor a szerencse, vagy mondjuk jobban, nagybátyám elragadó könnyelműsége csaknem ránk kényszerítette az egyedüllét alkalmát, ön volt az, aki kitért az útból, hogy udvarmesteremmel, Altenau úrral lehessen együtt. Verseket olvasott fel önnek a kandalló előtt s hozzá még német verseket!

Mikor hazatértem nagybátyám szánján tett utamról, amelyet napszálltáig meghosszabbítottam, - Istenem, mily csodás lett volna a fehér róka-takaró alatt, az óriás-hattyú havas szárnyai között megszöktetni bájos barátnőmet! - Akkor azt reméltem, a miattam való aggodalomnak legalább egy vonását megtalálom arcvonásaiban. E helyett elcsodálkozott: «Már visszajött?» - egy kézszorítás Altenau úr számára, könnyektől csillogó pillantás kíséretében.

Elég ostoba voltam Altenau urat barátomnak tartani s bizalmam, tudásának gazdagsága iránti gyermekes lelkesedésem oly határtalan volt, hogy nem ismertem hőbb vágyat, mint hogy bájos Delphinémet hozzá vezessem, hogy ő is élvezhesse, amit én élveztem.

És most ez a csalódás: a barát, aki, mint áruló leplezi le magát, a szerelmes hölgy, aki elhagy az ő kedvéért!

De ne remélje, hogy ingatag szívét oly könnyen szabadon bocsátom. A féltékenység és gyűlölet meg fog tanítani, hogy vetélytársamat érzékenyen eltaláljam.

Altenau János Delphine-hez

Etupes vára, 1772. január 16.

Méltóságos grófnő!

Laroche asszony épp az imént közölte velem, hogy ön gyöngélkedik s a legközelebbi hetekben nem várhatjuk Montbéliardba. Ez a legmélyebben elszomorít. Az önnel töltött órák, amikor megengedtetett nekem, hogy fogékony lelke elé kitárjam a német költészet ismeretlen kincseit, fénypontjai voltak az én elkomorodott életemnek.

Engedje meg, hogy ma egy francia könyvet küldjék Önnek, amely a legszebbek és legfennköltebbek közé tartozik, amiket a francia irodalom létrehozott: az «Új Héloïse» Jean Jacques Rousseau-tól, attól a sokszor félreismert költőtől, akiről már gyakran beszéltem önnek. Olvasása érzésével és értelmével szemben egyaránt magas követelményeket támaszt, de azt hiszem, ön meg fog nekik felelni.

Nem akarom elmulasztani, hogy közöljem Önnel, hogy Frigyes Jenő herceg az utóbbi időben még komolyabb hajlamokat tanúsít a tanulmányok iránt, amit az Ön példájának és befolyásának vélek tulajdoníthatni. Többet tartózkodik szobámban, mint vadászterületén, buzgóbban foglalkozik könyveivel, mint lovaival és kutyáival. Ha könnyen hevülő szíve eddig csak lelkesült minden szép és fennkölt iránt, most úgy látszik, fölényes értelemmel közelíti meg a kor nagy kérdéseit. Reméljük, hogy szellemének ez az iránya állandónak fog bizonyulni. A porosz király példája szerint éppen a fejedelmek, akiknek gondolkodása és cselekvése mindenki előtt láthatóan játszik le a világ színház színpadán, kísérőjükül kellene, hogy válaszszák a művészet és a tudomány géniuszait. E helyett, nem lévén másokhoz szokva, mint alázatos alattvalókhoz, ezeket a szintén isteni eredetű lényeket szórakozásuk merő eszközeivé igyekeznek lealacsonyítani.

Montbéliard Frigyes Jenő herceg Delphine-hez

Montbéliard kastély, 1772. június 19.

Imádott Delphine!

Az izgalom és önvád hónapjai után végre módját tudom ejteni, hogy lábai elé boruljak. Chevreuse grófnő Guy fiával nálunk van vendégségben. Nekem megállott a szívem dobogása, mikor Guy a bájos Laval grófnőről kezdett beszélni, akivel ez a boldog ember Mortemart marquise-nál a gyermekbálon táncolhatott. Igyekeztem hűvös maradni, unott arccal hallgattam, mikor leírta nekem d’Vamoureuse frizuráját, arannyal átszőtt kék brokát-ruháját s dicsérte a gráciát, a mellyel ön a menüettben mozgott, mikor azonban arca gödröcskéinek, nevető szájának, melynek jobb sarkában egy szépségflastromocska ült - mintha szükség volna rózsás színét még külön ki is emelni, - még az emlékétől is elragadtatásba esett, akkor elhagyott az önuralmam. Megvallottam neki mindent. Szavát adta nekem, hogy a legelső alkalommal át fogja önnek nyújtani ezt a levelet.

Igen, Delphine, bűnös vagyok, de bűnöm az Ön távollétével oly borzasztóan meg van büntetve, hogy legalább is meg kell hallgatnia engem.

Mikor lovászom segítségével, aki megvesztegette Altenau úr szolgáját, fölfedeztem Önnek a levelezését udvarmesteremmel, a dühöm nem ismert többé határt; nem volt eszköz elég alacsony arra, hogy dühömet le ne hűthessem vele. Annyira bele hízelegtem magamat Altenau úr bizalmába, hogy még a párizsi filozófusokkal való titkos összeköttetései sem maradtak előttem rejtve. Könyvtárában csupa olyan könyveket találtam, a melyeket a párizsi parlament nyilvánosan megégetett s melyeknek szerzői királyi rendelettel a Bastilleben, Vincennes-ben és For-l'Évêque -ben bűnhődtek bujtogató beszédeikért. Olvastam bennük és felfedeztem, hogy ezekből a könyvekből merítette Altenau úr mindazokat a gondolatokat, mindazt a tudást, amelyet tanításában átszármaztatott ránk.

Oh, Delphine, kemény harcot küzdöttem önmagámmal, de az égető kívánság, hogy Altenau urat eltávolítsam az Ön közeléből, elnémította lelkiismeretem hangját. Elárultam felfedezéseimet a hercegnek és az udvarmester úr még aznap el volt bocsátva. Nem méltatott engem egyetlen pillantására sem s megszégyenülten és összetörten nem is mertem a szobámat elhagyni, amíg őt ott tudtam. Nem én lettem a győztes - ezt mélyen éreztem, még mielőtt tudtam volna, hogy önnek az én tettem miatt szenvednie kell. A fél életemet oda adnám, ha ezt meg nem történtté tehetném!

«A kolostor jámbor levegője hamar el fogja űzni a pokol szagát, amelyet kedves comtesse-ünk magába szívott» - mondta kenetteljesen az Ön gouvernante-ja, az a vén kígyó, mikor közölte velünk az Ön elutazását L’Abbaye-aux-Bois-ba. Mikor azonban Guy leírta előttünk az életet ebben a kolostorban, mikor elbeszélte, hogy Dauberval, az opera első táncosa vezeti ott is a táncot, hogy Önt szép Delphine, mindenki irigyli az első táncdíjért, még Guy nővére is, aki a történelemből első díjat kapott, hogy Lavalliére hercegnő elragadtatásában Önnek ajándékozta a legyezőt, amely a kezében volt - ámbár nem szentképekkel, hanem a Gráciák és Múzsák képeivel volt díszítve - akkor Laroche asszony keresztet vetett és panaszkodott Párizs romlottsága miatt.

Azon az estén először ültünk ez évben az etupesi nagy teraszon. Az összes szökőkutak játszottak. A hátsó bosquettek mögül melodikus ének csengett; az aratók és aratónők voltak, akik a rétet kaszálták. Új udvarmesterünk tanította meg őket a tél folyamán ezekre a kedves dallamokra, hogy minket és vendégeinket elragadtatásba ejtsen. Mondják, nem volt könnyű dolog ezeket a máskülönben oly hajlékony embereket megnyerni a művészetnek. Néhány nagyon is lázadozó közülük, akikben múltkor volt elég szemtelenség kijelenteni, hogy a hercegéi ugyan a kezeik, de nem a hangjaik, Montbéliardba került zár alá. Azóta a kórus mindig teljes számú maradt.

Vendégeink serege nagyobb, mint máskor; de nem töltik ki a roppant hézagot, melyet állandóan érzek. És mégis bármi nagy, - egy kis darab papiros, rajta két szó: «megbocsátok önnek», ebben a pillanatban, mikor minden fennhéjázó kívánságnak hallgatni kell, kitölthetné ezt a hézagot. Hasztalan fogok-e várni rá?

Altenau János Delphine-hez

Párizs, 1772. július 8.

Méltóságos grófnő!

A legvastagabb kolostorfalak vékonyak lesznek, mint a selyempapír, ha Párizsban vannak és rangbéli fiatal hölgyeket nevelnek rajtuk belül. Vállalkoznám mindazon könyveknek, amelyek miatt Montbéliardt el kellett hagynom, Önhöz való becsempészésére, anélkül, hogy egy másik Frigyes Jenő visszaélhetne bizalmammal s egy másik Laroche asszony megbüntethetné önt értük. Ma azonban nem akarom Önt nyugtalanítani. Ha még mindig Montbéliard levegőjében élnék, amely még annyira a tizenhetedik századé, hogy a tizennyolcadiknak vihart kellene kirobbantani, hogy eloszlassa, akkor kézcsókkal és mély meghajlással kérném bocsánatát azért, hogy ártatlanul bűnös voltam száműzetésében. De most, mint Ön, én is a fővárosban vagyok és tudom, hogy Párizsban egy kolostornak is előnyt kell nyújtani egy elzászi régi kastély fölött.

Idejöttem tiltott könyveimmel és azt találtam, hogy nem kellett volna velük súlyosbítanom úti poggyászomat: az eszméik betöltik Párizst, mindenki a lélegzetével szívja be őket. Behatolnak még a nagyvilág szalonjaiba is, mert a szép hölgyek, kiknek fehér kezében minden fegyver furcsa játékszerré, kiknek szájában minden gondolat bon mottá válik, végre beleuntak a pásztorjátékokba és most a szellem világító golyóival játszanak szemfényvesztő játékot, nem is sejtve, hogy robbanó por van bennük.

Ezért ne féljen, kedves kis grófnő, ha a fejecskéjében még maradványokat talál az «Új Héloïse»-ből, a szívecskéjében pedig érzéseket, amelyek miatt egy kolostori kisasszonykának el kellene pirulnia - ez Párizsban ma a divat. S attól sem kell megijednie, hogy esetleg viszontlát engem, a szegény német bárót, akinek a Contrat Social nemcsak a táskájában van. Mint a Haute Fináncé-ban az arisztokraták, úgy az udvari társaságban a literátusok vannak most divatban, ők léptek az udvari bolondok helyébe s ezért mindent megengedhetnek maguknak, csak tudják a legmagasabb és legislegmagasabb idegeket csiklandozni.

Ez azonban, kis grófnőm, alapjában véve még nem magának való. Látom, hogy szemei éppoly csodálkozva tágulnak ki, mint akkor, mikor azt beszéltem önnek, hogy közvetlen az etupesi rózsakerítések és babérfák mögött gyermekeket láttam, akik a kutyákkal viaskodtak egy darab száraz kenyérhajért. Különben, amit önnek ez alkalommal mondtam, azt megmondtam e gyermekek szüleinek is: száraz kenyérhéjakért a kutyákkal viaskodni, - nem ezt a sorsot szánta Isten a parasztoknak. Most aztán a herceg úr nyilván csodálkozni fog, miképp lehet a könyveknek hatásuk, mikor ő gondoskodott arról, hogy az emberei ne tudjanak olvasni.

Gróf Chevreuse Guy Clarisse-hez

Párizs, 1772. augusztus 8.

Kedves húgom, itt küldöm az ígért bonbonniert. Remélhetőleg Sainte-Bathilde anya isteni együgyűségében a rajta levő amoretteket az ég angyalainak fogja tartani s a drazséket egyedül édes tartalmuknak. Tudja, milyen föltételek mellett ígértem meg önnek, hogy a Chevalier válaszát a kezébe játszom. Ma önön a sor, hogy ezt a föltételt teljesítse. Adja át a kis Lavalnak azt a levelet, amelyet a szekrényke alján talál és használja fel, mint idősebb barátnő befolyását arra, hogy belső s külső előnyeimet oly ragyogóan ecsetelje, hogy az én alakom uralkodjék Delphine álmain. Frigyes Jenő csinos fiú, de sokkal németebb, semhogy én ki ne tudnám vetni a nyeregből, hacsak az a modern szentimentálisság, amely a szerelem szót újabban tragikus hangon mondatja ki, nem ragadta hatalmába a barátnőjét. Az ön dolga megtanítani őt, hogy a nemek közti ezen vonzóerő arra való, hogy könnyebbé, nem pedig, hogy nehezebbé tegye az életet. Ámornak szárnyai vannak. Csak az olyan rabok, a kiknek ólom van a lábukra kötve, forognak mindig keserves körben.

Gróf Chevreuse Guy Delphine-hez

Párizs, 1772. augusztus 8.

Bájos Delphine, magának már a merő gondolata is bűnössé tud tenni a legnagyobb bűnben, hogy gavalléri szavamat megszegjem. Vagy van-e valami nehezebb egy fiatal ember számára, mintha szíve imádottjánál a szerelmi követet kell játszani?

Amint látja, alávetem magamat kötelességemnek és megküldöm önnek a herceg levelét. Szabad-e mégis remélnem, hogy legalább a hála érzésével fog reám gondolni, amely nincs minden melegség nélkül?

A luxemburgi hercegnő bálján viszont fogjuk látni egymást. Még ha azzal vádol is, hogy Frigyes Jenő baráti jogait ezzel megsértem, be kell vallanom, hogy a szívem már most dobog az örömtől. Ha igaznak bizonyul, hogy maga is részt vesz a színházi előadásban Madame Rochechouartnál, akkor mindent el fogok követni, hogy a szerelmes szerepét vállalhassam. Ha a baráti hűség megtiltja is, hogy úgy hódoljak önnek, ahogy ön iránti csodálatom kívánná, a költő parancsa legalább a színpadon fel fog menteni ez alól a nehéz kötelességem alól.

Montbéliard Frigyes Jenő herceg Delphine-hez

Montbéliard kastély, 1772. szeptember 29.

Drága Delphine, levélkéje az elragadtatás mámorába ejtett: ön megbocsát nekem! Persze, ha újra meg újra elolvasom, akkor az-a négy szó: «már nem haragszom önre» elveszti ezzel a hozzátétellel: «mert itt csodaszép» - azt az édes csengést, melyet annyira, de annyira szeretnék adni nekik! De nem akarok töprengeni, nem akarom engedni, hogy tért nyerjen az a gondolat, hogy az ön megbocsátása nem érzelmének melegségéből, hanem a feledés hidegéből fakad... «Mi Etupes Versailles kertjeivel, mi Montbéliard Párizzsal szemben!» Írja Ön és bálokat és álarcos ünnepeket, operát és balettet varázsol elém zűrzavaros forgatagban. Volnék oly kegyetlen, hogy jobb szeretném olyan kolostorban tudni, amilyet Laroche asszony álmodott Önnek, ha magam is - alig merem kimondani, amiben még hinni is alig merek - nem tartoznám néhány hónap múlva ama boldogok közé, a kik a szép Delphinének hódolhatnak.

Emlékszik még Montjoie marquisra, a kit merev méltósága miatt XIV. Lajosnak neveztünk? Az ön kedves atyjával ő is vendégünk most s én magamban megkövettem őt a tréfákért, amelyeket reá csináltunk, mert ő beszélte rá a herceget, hogy vigyen magával engem, mikor Versailles-ba megy tisztelegni. A régi francia nemesség képviselői - úgymond az öreg marquis - idejében kell, hogy sorakozzanak a dauphin körül, akinek egyszerűségét és jámborságát nem győzte dicsérni s a királyi házzal szövetkezett fejedelmek ifjabb fiainak az ő szolgálatába kellene államok.

Kell-e még mondanom, imádott Delphine, hogy nem a dauphin és erényei iránti érdeklődésem vonz Párizsba? De a város minden csábító öröme, melyeknek lerajzolásába Guy barátom nem fáradt bele, elhalványul egyetlen pillantás előtt az ön szeméből, amelyet végre megint remélnem szabad.

Attól félek azonban: ezek a fekete csillagok türelmetlenül futnak el vágytól és szerelemtől diktált soraim fölött. Hiszen sohasem tudom: emberi szemek-e, tükrei egy érző szívnek vagy gyémántok, amelyek ugyan visszasugározzák az egész világ fényét, de mégis csak kövek!

Újságokat szeretne hallani a hazájából. A württembergi herceg legutóbbi hosszasabb tartózkodásáról az Eremitage-ban a nővérem már bizonyára írt önnek. Nagyon visszavonultan élt, hogy az uralkodás gondjait kipihenhesse. Mulattatására Bécsből hozattunk táncosnőket. A «Medea» című balettet játszották nővérétől, amely minden nézőt elbűvölt. A herceg sajátkezűleg drága ajándékokat osztott ki a leányok között.

Az ő és a nagyszámú többi vendég tiszteletére aztán nagy falusi lakodalom volt tervbe véve. Az apám az etupesi káplán útján közhírré tétette, hogy tíz fiatal leánynak egy-egy disznót ajándékoz, ha most férjhez mennek, az anyám pedig már kilátásba helyezte az idilli ünnepélyt a vendégeknek. E helyett - mit gondol, mi történt? Az aratók vezetőinek egyike kijelentette a mielőbbi elhatározást sürgető udvarmesterünknek, - a vendégek már nagyon kíváncsiak voltak - hogy a férjhezmenendő leányok és házasulandó legények a nagy élelmiszerhiány miatt azt határozták, hogy nem fognak házasodni. «A disznót megennék az adók és a gyermekeink éhen halnának» - tette hozzá a szemtelen ember.

Vendégeinket hajtóvadászattal kárpótoltuk a falusi ünnep elmaradása miatt. A terület roppant nagy volt és még az öreg Condé herceg sem hibázott el lövést, pedig reszkető kezével alig tudja már tartani a puskát. Persze, szorosan a csöve elé is hajszolták az állatokat. Aztán sátrak alatt volt a vacsora a szabadban. Nagy feltűnést keltett ez alkalommal az óriási néger, a melyet Montjoie marquis afrikai utazásáról hozott magával. Csak az ékszer, amit aranyban és drágakövekben magán hordott, úgy mondják, százezreket ér, holott csak egy kis töredéke a marquis vagyonának. Velünk egy időben fog Párizsba érkezni és elárulom, hogy önnek, mint régi barátja leányának értékes gyöngysort szánt, amelyet egy indiai fejedelemtől szerzett.

A nővérem megmutatta neki az ön miniatűr képét, amelyet még mindig nem tudtam tőle elkunyorálni. «Milyen ártatlan szépség!» - mondta a marquis csodálattal. Én hallgattam, mert különben meg kellett volna mondanom, hogy a kép kevéssé hasonlít, hogy ön ezerszer csinosabb.

Látja, drága Delphine, ha még annyira komolyan megkísérlem is, hogy másról beszéljek, mint önről, a tollam, amely még nem tanult meg udvari frázisokat formálni, amelyekről a szív nem tud, mindig visszatér gondolataimmal Önhöz. De ha még oly hű is a tollam, mégis alig bírom kivárni az időt, mikor az élő szó fölöslegessé teszi.

Gróf Chevreuse Guy Delphine-hez

Párizs, 1772 december 28.

Egy madrigál miatt, amelynek vonatkozásteljes gyöngédsége miatt Chevalier Boufflers is megirigyelhetne, meg legyek rabolva, bájos Delphine, az ön jelenlététől? Oh, Sainte-Mathilde anya, be fogjuk önnek bizonyítani, hogy nem járja, apácácskáit így kommandírozni! Kerüljön bármibe, az én imádottam részt fog venni a Hotel du Châtelet álarcos báljában. Ne homályosítsa meg tehát szemének fényét egyetlen könnyel sem.

Gróf Chevreuse Guy Delphine-hez

Párizs, 1772. december 30.

Minden rendben van. Néhány Louis d’or átragyog minden szentség fényén és felpattant minden kolostorajtót. A nővérem, aki ezt a levelet oda dugja Önnek, meg fog mondani minden szükségeset. A kis kerti kapunál várni fogja Önt a hordozószék, amely kevéssel előbb Clarisse-t vitte a bálba.

Altenau János Delphine-hez

Párizs, 1772. december 31.

Kedves kis grófnőm, mivel csak szigorú őrei egyikének jelenlétében, feszesen és szertartásosan tudakozódhatom hogyléte iránt s a tegnapi éjjel eseménye után sok mindenféle mondanivalóm van az ön számára, amit Önnek különben senki sem mond meg, azért becsempészem Önhöz ezt a levelet.

Ez volt aztán a véletlenek találkozása, méltó arra, hogy La Harpe könnyű rímekben, Boufflers kecses elbeszélésben írja le.

Sötét éjjel; nagy fehér pelyhek lebegnek halkan le a földre, hogy lassanként ragadós sárrá alakuljanak át. A Rue de la Sève-nél egy férfi fordul be a sarkon, a lámpást a köpenye alatt félig elrejtve. Óvatosan körülnéz, aztán fölemeli a lámpást, majd egy másik jön utána, egy harmadik, aztán egy hordozószék, amely sűrűen befüggönyözve inog a hordozók között. Gyorsan mennek, mintha menekülnének. Valami homályos gondolat arra kényszerít engem, aki találkozom velük, hogy visszaforduljak és ugyanazon az úton menjek velük visszafelé. Hirtelen megvilágosodik előttünk az ég, vérpirosra színeződik; a hordozók megijednek és földre teszik terhüket. Egy pillanatra egy rizsporozott fejecske tűnik elő a függönyök között, egy sötét szempár mered ki rémülten. A hirtelen felismerés felvillanásával érint engem. A szolgák durva szavakkal kergetik vissza a hordozókat kötelességükhöz. Előre mennek; én most már megbabonázottan szorosan a hordozószék mellett maradok. Aztán - micsoda tomboló zaj zúg felénk: harangok zúgása, amely mintha minden égtáj felől százszoros visszhangot keltene, közben trombitajelek és folyton dagadva, emberi kiáltozás. Elértük a Pont Neuft, a Szajna már pirosasra van színezve, mint napkeltekor, jobb felől pedig lángok csapnak fel az éghez, mintha fel akarnák robbantani sötét boltozatát.

- Ég a Hotel de Ville! - rikoltja mellettünk egy vénasszony. - Gyermekem, gyermekem! - kiáltja kétségbeesve egy másik és a tűz felé rohan.

- Kislányom - kiáltja egy férfi és kiragadja az egyik szolga kezéből a lámpást.

- Senki se tud bejutni a házba! A betegek elégnek! Négyszáz beteg!

Meredten állunk.

És a kis hordozószék megnyílik és a borzalmas éjszaka kellős közepén feltűnik egy fényalak. Fehér selyemmel körül folyva, rózsakoszorú rizsporos fejecskéjén, arany cipők gyöngéd lábain. Meztelen karjai, gyermeki nyaka fénylenek a sötétben.

Ugyanabban a pillanatban a híd felől lassan jönnek felénk, halkan, csak nyögéstől kísérve; a nyomorultak egy menete, a rongyosoké, félig mezteleneké, meredt szemmel, láztól égő arccal. A lábaik alig bírják. Az egyik a másikra támaszkodik, ott a halvány kis lány az aggastyánra, kinek kísérteties vonásaiból már kivilágít a halál és a boldogtalan nő, kinek arca egy eves seb, az ifjúra, kinek kialudt szemei nem látják már a tűzfényt. Néhányat, aki nem tud járni, társai a szenvedésben félig visznek, félig vonszolnak. Két férfi, akiknek maguknak is remeg a térde, egy leányt tart a karjában s úgy vonszolják magukkal.

Éppen védőleg akarom karomat fölemelni az ingadozó fény alak fölé - mikor ő kiragadja magát és máris a menekülők között áll. Köréje gyülekeznek - durva szavak hangzanak - a nyakán lévő lánc felé nyúlnak - de ő már nem reszket.

- Itt a hordozószékem a leány számára - kiáltja. - Hordozók, ide! - teszi hozzá parancsokban - A l’Abbaye aux Boisba!

Mindenki engedelmeskedik, senki se nyúl hozzá, minden szó elnémul. És aranyos cipőjében, fehér selyem ruhájában Delphine grófnő megy visszafelé a ragadós sárban a kolostorba. Egyre súlyosabban nehezedik a karomra, hallgat és minden kérdésemre csak a fejét rázza. Csak a kapu előtt áll meg, tágra nyílt, aggodalommal teljes szemmel néz rám:

- Igazán van ilyen? Valóban?... Nem álom volt?

A büntetése enyhe lesz, kis grófnőm, mert az irgalmasság műve föloldotta bűne alól a jámborok szemében. Mindazáltal marad elég ideje gondolkozni. Először nézett a valóságnak szemébe, amelyet elrejtettek előtte magas taxusbokrok és kolostorfalak mögé, amelyeken fölül még selyem függönyöket is vontak az ablakokra, sűrű fátyolt a szemére. Valóság ez, Delphine grófnő, nem álom! Ama nyomorultak közül, akiket látott, százan és százan elpusztultak a lángokban, de ennek a szörnyű végnek dacára ők, akik négyesével, ötösével feküdtek egy ágyban, még mindig nem a legszegényebbek. Vannak százezerén, akiket az éhség lassan halálra kínoz, akiknek nincs más ágyuk, mint az utca kövei.

Ha egyszer fölébrednek! Oh, Delphine grófnő, akkor majd nem használ az Ön irgalmassága sem.

Adhatok önnek egy baráti tanácsot? Óvakodjék Chevreuse gróftól. Tizennyolc éve dacára tökéletes csirkefogó s tanítómesternője a szerelemben Párizs leghíresebb kurtizánjai egyike, Guimard táncosnő. Kár volna Ön csínyjei társnőjének.

Választ, a mostani körülmények között nem várhatok Öntől, bármennyire boldogítana is. De remélem, Lavalliére hercegnőnél, akinek körébe sikerült bejutnom - német gondolkodók, báró Holbach óta minden jól fölszerelt szalon kellékévé váltak - találkozhatom Önnel, amint klauzúrájának vége lesz.

Gróf Chevreuse Guy Delphine-hez

Párizs, 1773. január 30.

Legszebb! Legjobb!

Kétségbeesett embert lát maga előtt! Minden bánathoz, ami ért, mikor azon a balvégzetű éjszakán nem juthatott el a mulatságra, melynek fénye iránt a szemem vak lett, mert ön hiányzott, most még más, sokkal mélyebb fájdalom is járul: megrágalmaztak ön előtt. Ha felháborodásának erőssége vélt bűnöm miatt - Clarisse mondta: sziporkázik a haragtól - nem adna reményt, hogy személyem nem egészen közömbös önnek, hamut hintenék a fejemre és forgatnám a korbácsot magam felett, mint az önsanyargató sivatagi szent. De tudom: a minden kolostori növendékek legbájosabbika megbotránkozva utasítana el, ha az aszkéták szőrruhájában jelennék meg előtte.

Így hát úgy merek megjelenni, milyen vagyok: mint a királynő chevalierje, rizsporosan, beillatosítva, sárga selyem surtoutban - úgy, ahogy a szép nőknek tetszem. Sok nőnek, bájos grófnő, akik kevésbé szigorúak, mint ön, akik nem veszik rossz néven tőlem, ha bátyám maitressé-nek társaságát - hallja, a bátyám maitresse-e! - nem kerülöm el, olyan társaságot, a melyben még az udvar hölgyei is szívesen vesznek részt, mert a szellem és elmésség, a grácia és szeszély minden géniusza uralkodik benne.

Ön csak a kolostorkapu kulcslyukán át látja Párizst. Ha egy béna koldus, egy ronda csavargó, egy rongyos nő lép látása körébe, akkor azt hiszi, ez Párizs, holott csak típusait látta annak az egész világon elterjedt csőcseléknek, amely tobzódás, a munkától való iszony és bűn által lett azzá, ami. Itt a megvetés, nem a részvét van helyén, mert minden érintkezés ilyen elemekkel csak beszennyezi az embert.

Maradjon, bájos Delphine, az emberiség magaslatain, amelyekre született! Elég szomorú, hogy a tulajdonképpeni élettől oly sokáig el van zárva s ezzel leghűbb és legalázatosabb tisztelőjétől is.

A párizsi társasélet ragyogóbb, mint valaha. Bizonyára tudja, hogy közös barátunk, Frigyes Jenő is belevetette magát forgatagába. Éppen szolgálatban voltam a dauphine-nél, mikor bemutatták neki. Eléggé tetszett a jó fiú, csak kissé mosolygunk leplezetlen csodálkozásán, amely elárulja a vidékit. Máskülönben van rá tehetsége, hogy párizsi legyen. Mikor Mademoiselle Guimardnál bemutattam, persze kitátotta annyira német kék szemeit a bájos nők átlátszó ruháinak láttára, hogy aztán annál tüzesebben játssza a szeladont a kis táncosnők mellett.

Hogy fogságának idejét, amelyben sajnos, nem vagyok teljesen ártatlan, megrövidíteni segítsek, elküldöm Önnek M. Dorat pompás regényét a Sacrifices de l’Amour címűt, amelyről most sokat beszélnek s amelyet lelkes hívei részint Rousseau Nouvelle Héloïse-vel, részint Crébillon Saphójával hasonlítanak össze. A könyv rejtvényeket ad fel s társasjátékká vált, ezeket kitalálni. Hogy önre nézve, aki ezekben nem vesz részt, a könyv vonzó erejét fokozzam, feltárom a helyes megoldást: Vicomtesse de Senonges nem más, mint a szép Beaumarchais grófnő. Sokan rajongják körül, ámbár nem egészen fiatal és érzelmeit nemcsak az ajkak, a kezek, a karok édes szorítása útján - amely atyáinkra nézve egyedül volt meggyőző - tudja kimutatni, hanem nyomdafesték útján is. Ránk nézve, nem akarom tagadni, ezek a nyíltszívű vallomásai egy hölgynek csak annál több vonzóerővel bírnak: leleplezik a szenvedélyre való képességét anélkül, hogy vesződni kellene utána való hosszas kutatással. Persze, ha igaza van Lebrunnek, aki a versíró grófnőt ezzel a strófával énekelte meg:

„Szép és költő Chloé, de furcsa egy kicsit;
Az arcát csinosítja és nem a verseit.”

Akkor tisztelőit lépre viszi. Regényünkben ezt nem teszi. Chevalier de Vertenay, a kedvese, irigylendőbb, mint élő képmása, Pezay úr. Ő is költ, sőt szerelmes leveleit is már nyomdára készen írja. Ámbár az anyja még az ingeit mosta az enyémnek, mégis marquisnak mondja magát, mert tudja, mi válik hasznára: a leghitványabb bohóc is biztos a sikerében, ha legalább is bárónak tituláltatja magát. Reméljük a grófné érdekében, hogy imádója legalább a fehérneműje kifogástalan voltát köszönheti anyjának.

Látom, hogy elpirul és kedvetlenül rázza a fejecskéjét, mint akkor, mikor a hercegnő bálján megszabadítottam a gyermekes respektus terhétől, amely minden ragyogó jelenség előtt formálisan a földre kényszerítette. Akkor, bájos Delphine, a szemében, mialatt még az arca lángolt, a szemében már felcsillantak a gúny ingerkedő manói és a kis szája remegett a visszafojtott kíváncsiságtól. Úgy tekintem magamat, mint elégtelen kolostori nevelésének tulajdonképpeni befejezőjét, mikor gondoskodom arról, hogy ne jusson, mint egy rab madárka, tudatlanul szabadságra.

Szabadságra! Figyeljen, legszebb virága a Vogézeknek: már beszélnek valakiről, aki szeretné kertjébe átültetni, azaz meghódítani önt a napnak, a levegőnek, az életnek és - bátran ki merem mondani - az én semmiféle kolostori szabálytól nem zavart lovagi szolgálatomnak.

Montbéliard Frigyes Jenő herceg Delphine-hez

Párizs, 1773. március 3.

Most már két hónapja; vagyok Párizsban és még mindig nem láttam önt, drága barátnőm! Nem tudom, melyik érzés erősebb bennem: a kielégítetlen és ezért napról-napra forróbb vágyé, vagy a haragé az ön könnyelműsége miatt, amely megrabol engem az ön közellététől. Ne féljen, nem fogom az erkölcs bíró szigorúságával elítélni. Pompás csínyjét megáldottam volna, isteninek neveztem volna, ha nemcsak sikerül, hanem mindenekelőtt, ha a kis apáca a kedvemért éjjel elillant volna a kolostorból. De hiszen még azt sem tudom, vajon csakugyan a hercegnő báljának csábító hegedűi voltak-e, amelyek elcsábították?! Guy hallgatva vonogatja a vállát, ha megpróbálom kivallatni. Olykor azonban úgy mosolyog - úgy mosolyog, hogy a vér az arcomba szökik tőle.

Abban a reményben, hogy részem lehet abban a boldogságban, hogy Önt láthatom, behízelgem magamat az atyjánál. Úgy látszik azonban, Montjoie marquis marad az egyedüli, aki kedvezményt élvez. Én pedig már oly szerény lettem kívánságaimban, hogy hozzá tolakodom, csakhogy Önről beszélni halljak és utána mégis csak mérgelődöm, ha az öreg roué a «bájos gyermek» miatti elragadtatásában forgatja a szemeit. Igaza van, ezerszer is igaza: «Versailles minden csillaga elhomályosulna az ő szemeinek édes ártatlanságától», csakhogy én azt szeretném, ha nekem lenne egyedül jogom ezt kimondani.

Chevreuse Clarisse mondotta nekem, hogy ön szeretné tudni, miképp tetszik nekem Párizs. Ne nevessen válaszomon, drága barátnőm. Nem tudom, tetszik-e nekem, csak azt tudom, hogy mámorba ejt. Ami Mont-Béliardban ritka ünnep volt, az itt az élet; és a tavasz, amely minket Etupesben rövid néhány héten át boldogított, - a tavaszt Párizs év hosszat a szolgálatába kényszeríti. Ki érzi, hogy odakünn vihar tombol és hull a hó, mikor lágy kocsiban az egyik virággal átillatosított szalonból a másikba hajtat; - hogy olyasvalami is van, mint lemondás, öregség, ki merné azt állítani, mindezekkel a mosolygó arcokkal, ezekkel a rózsás arcokkal, ezekkel a ragyogó szemekkel szemben? Anyámra kell gondolnom, hogy eszembe jusson, hogy olyan nők is vannak, akik öregek. A fehérre rizsporozott hajjal még mintha pajzánul gúnyolódnának az öreg korral, amely nem tudja őket többé lebírni és mintha külső ismertetőjelét arra használnák, hogy örök ifjúságuk varázsát fokozzák. Valamennyijükre áll az, a mit Lavalliére hercegnőre költöttek: a bölcs természet az időt is arra kényszeríti, hogy kímélje e szép arc bájait, melyeket úgysem tudna még egyszer megteremteni.

Ah, és a táncok! Tudja még, hogy suhant el a szél Etupesben a tulipánágyak fölött? Ilyen hajlongás és ringatózás, ilyen izzása és kialvása a fénylő színeknek ez a tánc! A legszebbnek tűnt előttem, amit eddig láttam, amíg szebbet is nem láthattam. Mikor először váltak széjjel előttem az opera függönyei s láttam a szilfidek legelragadóbbikát, Guimard kisasszonyt a fehér felhőágyból a földre lebegni, ahol a nagy Vestris emelkedett elébe, mintha nem volna számára súly, akkor vettem csak észre, hogy a tulipánok bele vannak ragadva a földbe és a lepkék, a melyek a rózsabokrok felett libegnek, ők az igazi élők.

Pompában, így gondoltam, ezt a színjátékot semmi más nem tudná fölülmúlni. Aztán Versailles-ba jutottam Szent Lajos rendjének ünnepére. Franciaország fejedelmei és nemessége voltak itt összegyűlve. Mindazok a nevek ütötték meg a fülemet, melyek mindegyike egy-egy gránittömb az ország dicsőségében. És az aranytól duzzadó köpenyek, a férfiak nehéz koronái, a csillogó ékszerek a nők fején és nyakán úgy tűntek fel nekem, mint az ország kimeríthetetlen gazdagságának szimbóluma. Minden harang zúgott. A tükörgalérián át a fény tengere áramlott, mintha maga a szivárvány folyna át a nyitott ajtókon. Zúgás volt a levegőben. Nem tudtam, csak az én fülem zúg-e, vagy hangok ezek, avagy távoli zene. Megjelent a király; bíbor mennyezet árnyékolta be, a melyből arany és gyöngycseppek folytak alá. Kék köpenyén ragyogtak az arany liliomok, minden lépését, amelyet tett, gyémántok sziporkázása kísért lábain.

Az apám nem szereti a királyt. Ritkán vannak az udvar urai együtt, hogy rosszat ne suttognának róla. Mily gyakran kívántam vissza én is nagy ősének hősi korát, mivel azt hittem, másnak nem szolgálhatok. Ez most el van felejtve. Egy magasabb hatalom kényszerített minden nyakat, hogy tiszteletteljesen meghajoljon, nem azért, mert tizenötödik Lajos, aki erre ment, hanem mert Franciaország felsége. Most hát ennek esküdtem fel, mint őseim.

Még sok ívet tölthetnék be, ha el akarnám mind mesélni, amit láttam. Minden élmény volt számomra. Csak azt nem tudom, vajon Önnek, aki megosztotta velem gyermekkorát, van-e még kedve engem hallgatni. Semminek nem tudása nem fáj annyira, mint ez. Ezért kérem, feleljen nekem, de ha lehet, anélkül, hogy Guyt fárasztaná vele. Nem bírom elviselni a mosolyát.

Montbéliard Frigyes Jenő herceg Delphine-hez

Párizs, 1773. március 15.

Édes Delphine, ilyen levelet nekem! Mivel érdemeltem meg? Könnyelműséget, sőt hűtlenséget vet a szememre. Már szívemre akartam szorítani a sorokat, amelyek Öntől jöttek, mikor tüskés szavai véresen megsebeztek. Vigasztalanabb volnék, ha nem hinném, hogy fogságának unalma tette önt oly ingerlékennyé s atyjának szenvedő állapota komor hangulatúvá. El fog múlni ez az idő, Delphine, az atyja helyre fog jönni s szép szemei megint rám fognak nevetni, ha megtudja, hogy még igazságtalan szigorúsága sem bírja érzelmeimet megváltoztatni.

Montjoie marquis Delphine-hez

Párizs, 1773. Gyümölcsoltó Boldogasszony napján

A drága betegünk jelenlétében lefolyt rövid beszélgetésre hadd következzék ez a levél, melynek tartalma közelebb hozza Önhöz szívem reményeit, melyek egyúttal atyjának, drága barátomnak is kívánságai. Ön, mint engedelmes leány beleegyezőleg felelt az atyja ajkai által tolmácsolt kérésemre, aztán bizalma jeléül szótlanul a kezembe tette kis kezét. Biztosítom róla, hogy a nagy kitüntetést, amely ebben rejlik, méltányolni tudom és igyekezni fogok méltónak lenni hozzá.

Atyja-ura most már meg van nyugodva szeretett egyetlen leányának jövőjét illetőleg s állapotára az a tény, hogy önt jó gondozásban tudja, a legkedvezőbb hatással volt. Vajha ön is, drága grófnő, hasonló érzéssel nézne elébe a jövőnek, amely, amennyiben tőlem függ, vidám lesz Önre nézve. Egy fiatal leány - ez nem ismeretlen előttem - szeret álmodni arról a szerelemről, amelyet sekélyes regények oly bájosnak szoktak rajzolni. De az ilyen többnyire múló érzésekre nem volna szabad házasságot alapítani. Bizalom, nyugodt hajlandóság és mindenekelőtt a családi érdekek megegyezése az egyedül biztos alapjai. Ezért ne féljen, tisztelt grófnőm, hogy én, az ezenfelül években oly sokkal gazdagabb férfi, egy Júlia szenvedélyes érzéseit kívánom vagy várom Öntől. Együttélésünk enélkül is méltóbb, érzületünk előkelőségének megfelelőbb lesz.

Amint tudja, atyja mielőbbi esküvőre vágyik, mivel az orvosok nem hagynak kétségben állapotának komolysága felől, - bármennyire tiltakozik is szeretetünk a legrosszabb eshetőség ellen - s így ismételten egyesítem az én kérésemet az övével, hogy ne halasszuk a szertartást, amint az úgy látszik az ön kívánságának megfelelt. Értem, hogy fiatalsága visszariad a befejezett tények komolysága elől, de ezzel szemben arra figyelmeztetem, gondolja meg, hogy a Montjoie marquisnő neve Önnek a szabadság mellett új biztonságot és a társadalomban elismert pozíciót fog nyújtani. Az a szándékom, hogy a feleségemet az esküvő után anyám védelmére fogom bízni, ön, mint úrnő fog Montjoie várába bevonulni s emellett mégis egy olyan asszony szeretetteljes nevelése és vezetése alá kerül, aki minden dologban példaképe lehet. A L’Abbaye aux Bois nem látszik alkalmasnak, hogy tovább is hajléka legyen; azt kívánom, hogy a jövőben megszilárdult jellemmel lépjen Párizs elé.

Szabad remélnem, hogy a megfontolás nyugalma hajlandóbbá teszi kéréseink iránt? A komornyikom holnap el fog menni válaszáért.

Öröme a gyémánt collier-ben, amelyet bátorkodtam, mint első kis ajándékomat elküldeni, oly kedves ajándék volt nekem, hogy ma ismétlődésének reményében merészkedem Önnek ezt a gyöngysort lábai elé tenni. Vajha nemcsak annak volna jele, hogy ön összeköti magát velem, hanem azt a bizalmat is sugallaná önnek, hogy a házasság kötelékei sohasem fogják erősebben nyomni, mint ez a lánc.

A FROBERGI VÁR ÚRNŐJE

Montjoie marquis Delphine-hez

Párizs, 1773. július

Édes Delphiném. Rövid levele, melyet, mint anyám hosszabb írásának mellékletét kaptam meg, nagyon örvendetes volt rám nézve, hiszen az derül ki belőle, hogy ön elhatározta, hogy lassanként felhagy a velem szemben tanúsított aggodalmas félénkségével.

Nem szükséges még egyszer biztosítanom arról, hogy én azt sem minden tartozó kímélettől vezetett magaviseletemmel nem érdemeltem meg, sem várni nem volt okom, miután Ön, mint vidám, sőt szinte nagyon is pajkos fiatal hölgy volt előttem ismeretes. Gyakori komor hangulatait, azt a szokását, hogy órákra bezárkózik lakosztályaiba, ami által állása méltóságát megengedhetetlen módon veszélyezteti a cselédséggel szemben, mivel mindenféle gyanúsításokra és pletykákra ad alkalmat, mindeddig igyekeztem látatlanná tenni, mivel tisztelt atyja utáni gyászában láttam mindennek okát. Montjoie marquisnő, házam úrnője azonban nem szabad, hogy huzamos időre odaadja magát ilyen gyermekleányoknak való érzéseknek. Azt kívánom, legyen gondja rá, hogy magatartásában több önuralmat tanúsítson.

Egy megjegyzés anyám levelében arra késztet, hogy ennek a kívánságomnak különös nyomatéket adjak. Szó szerint ezt írja: «Jó menyem úgy látszik nagyon jól érzi magát Monsieur Gaillard társaságában.» Ebből azt kell következtetnem, hogy ön elfelejtette, amit Gallardnak házunkban elfoglalt helyzetéről mondottam. Elhunyt bátyám, akinek gondja ez illegitim fia miatt annál nagyobb volt, mert szerencsétlen testi állapota mindenki előtt sajnálatraméltóvá tette, végrendeletében azt a kívánságát nyilvánította, hogy én jó nevelést és állandó hajlékot engedélyezzek neki Frobergben. Természetesen az nem jutott az eszébe, hogy bárminemű a családhoz tartozást kívánjon Gaillard részére; anyám és én mindig igyekeztünk fenntartani a respektus élesen megvont határait, ami gyakran nem is volt könnyű dolog. Gaillardból így eléggé használható udvarmester lett, tehát semmi más, mint első a cselédek között.

Most úgy látszik, a maga érdekében próbálja kihasználni feleségem tapasztalatlan fiatalságát s én a legnagyobb hidegséget és tartózkodást vagyok kénytelen önnek kötelességévé tenni vele szemben. A gyászév letelte után nem lesz hiánya szórakozásban; addig arra kellene felhasználnia idejét, hogy olyan tökéletes hölgynek vezetése alatt, mint az anyám, hozzá hasonló személyiséggé képezze magát.