A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Lauren Graham: Talking as Fast as I Can

Published in the United States by Ballantine Books, an imprint

of Random House, a division of Penguin Random House LLC,

New York, 2016

Fordította: Szabó Luca

Könyvterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Copyright © 2016 by Lauren Graham

Hungarian translation © Szabó Luca, 2017

Copyright © Gabo Kiadó, 2017

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-486-2

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Anyunak és apunak

Tartalom

Bevezetés

Ugrunk az időben

Vér és verejték

Ne légy vegán pusztán Ellen kedvéért!

Betty White-ból csak egy van, avagy papírtörlő, egy romantikus történet

Ilyen volt, első rész

Mielőtt REI kártyám lett

A munka ünnepe

Ne ítélj, csak ha A kifutó zsűritagja vagy

Egy nap talán majd elhiszik, hogy a regényem nem teljesen önéletrajzi ihletésű volt

Konyhai időzítő

A Vásott szülők a legjobb környék

Nézz fel!

Ilyen volt, második rész

Köszönetnyilvánítás

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is:

Bevezetés

Ha pályafutásom kezdetén megkérdezték volna tőlem, szerintem melyik szerepemhez fogok visszatérni tizenöt évvel az első alkalom után, azonnal tudtam volna a választ. Már akkor is éreztem, attól a pillanattól fogva, hogy először elolvastam a forgatókönyvet – biztosra vettem, csodálatos lehetőséget kaptam arra, hogy eljátsszak egy különleges nőt. Sőt, ha pénzben kellett volna fogadnom, az utolsó centemet is feltettem volna erre a tippre. Igaz, számos emlékezetes hölgyet volt szerencsém alakítani, és őszintén, tiszta szívemből szeretek mindenkit, akinek valaha is kiadtam magam, mégis csak egyvalakivel alakult ki köztünk igazán különleges kötelék. A színészetben és az életben is megpróbálunk úgy tenni, mintha nem lennének kedvenceink, de azért általában vannak, és ezzel a környezetünk is tisztában van. Ezt a könyvet azért írtam meg, mert az én kedvencemet szerencsére a rajongók is nagyon szeretik, és szerintem a szóban forgó karakter jól összefoglalja azt az időszakot, amikor színészi karrierem csúcspontján voltam.

Azt hiszem, egyetérthetünk abban, hogy sosem alakítottam nagyobbat, és a közönséget sem nyűgöztem le jobban, mint amikor ennek a népszerű karakternek a bőrébe bújtam:

A kritikusok azt írták rólam… Nos, nem tudom, volt-e színházi kritikusunk a Langley Gimnáziumban az 1980-as évek végén. De az kétségtelen, hogy a Hello, Dolly!-ban Dolly Gallagher Levi szerepében nyújtott alakításomat imádták a rajongóim, ismertebb nevükön a nagymamám. Ha minden igaz, szó szerint idézem, amikor azt mondom, arról áradozott, hogy „lenyűgöző, milyen sokszor átöltözött a darab során” az általam megformált Dolly. Nem dicsekvésképpen, de apu is így nyilatkozott rólam: „Ejha, jó tollas az a kalap!” Úgyhogy szerintem már az érettségi előtti évben elértem mindent, amit színésznő elérhet. Ezért is érthetetlen számomra, hogyhogy nem kerestek még meg a Broadwayről azzal, hogy játsszam el újra ezt a szerepet. Ez hagyján, de még csak a nyilvánvalóan második legrangosabb helyről, a Langley Gimnázium színházterméből sem hívtak. Be kell ismernem, eléggé kiborít a dolog – de nem akarok úgy beszélni, mint egy díva. Az emberek (apukám) MEGÉRDEMLIK, hogy ennyi év után újra láthassanak az öregítő sminkemmel (bár most már talán kicsit kevesebb vakolat kellene a hatás eléréséhez).Valaki azonnal tárcsázza Ben Brantleyt{1}! Vigyázz, Carol Channing, mert hamarosan elcsaklizom a szerepedet!

De most komolyan.

Igazából azért írtam ezt a könyvet, mert amikor újra eljátszhattam a pergő nyelvű Lorelai Gilmore-t, elgondolkodtam azon, milyen volt először a bőrébe bújni, amiről eszembe jutott, egyáltalán hogyan jutottam el odáig. Azon is elmerengtem, mennyiben változott meg az életem az első és a második sorozat között eltelt időben. Ez a könyv tehát a múltról szól, valamint a (majdnem) jelenről, mivel megosztom az olvasókkal a Szívek szállodája: Egy év az életben forgatása idején vezetett naplóm részleteit.

Ebben a könyvben a jövőbe is tekintek, és beszámolok eredményeimről az olvasóknak és egyes államfőknek. Ezek az eredmények egytől egyig hazugságok lesznek, mivel valójában nem látok a jövőbe, de ki állíthat meg? Azt írok ide, amit csak akarok. Ez az én könyvem! Megrészegít a hatalom!

Ez a könyv arról szól, hol és hogyan telt a gyerekkorom, hogyan kezdődött a karrierem, és még arról is mesélek, amikor felkértek egy szereplőválogatásra engem meg a fenekemet. Minden olyan munkámról is beszámolok, amelyeket az álmom kergetése közben végeztem, néhány divatbakiról is mesélek, valamint bemutatom azt a csillió diétát, amelyet kipróbáltam. Azt is megosztom az olvasókkal, hogyan tanultam meg hatékonyabban működni íróként, hogyan jöttem rá, hogy szörnyű bíró vagyok, és hogyan ismertem fel, hogy a sikeres kapcsolatok általában nem díjkiosztó gálákon kezdődnek.

Kíváncsi voltam rá, milyen lesz letenni valakit, akit nyolc éven át annyira szerettem, és aztán újra felvenni. Izgatottan vártam, vajon a Szívek szállodájának új forgatása is olyan örömet okoz-e majd, mint az eredeti sorozaté, az új részeket is ugyanolyan frissnek, huncutnak, szellemesnek és pergőnek fogom-e érezni, mint a régieket, és vajon olyan csodálatos lesz-e ennyi év után visszatérni Stars Hollow-ba, mint amiről álmodoztam.

Vigyázat, spoilerveszély: éppen olyan volt.

Ugrunk az időben

Életem legizgalmasabb eseményeinek egy része már hatéves korom előtt megtörtént. Honolulun, Hawaiin születtem, amit még kimondani is menő, de három héttel később, mielőtt még rendesen lebarnulhattam volna, elköltöztünk Japánba. JAPÁNBA! Ez a kedvenc ételem, a borsópüré hazája. Jó, lehet, hogy akkoriban még ez volt a kedvenc ételem. Micsoda pazarlás! Mennyi csípős tonhaltekercset megehettem volna extra erős wasabival! Szégyelld magad, Lauren baba, az infantilis ízléseddel együtt! Rendben, ne legyünk igazságtalanok – akkoriban még tényleg baba voltál. Bocs, hogy kiabáltam.

Tokióban egy darabig a nagymamámmal éltünk, és volt egy japán dadám is, más néven uba, amely szó jelentése „tejanya”. Ezt percekkel ezelőtt úgy tudtam meg, hogy felcsaptam a szótárt. (Egy pillanat, csak felhívom a pszichológusomat.) Szato-szannak hívták, és imádtam, ennek köszönhetően az első szavam is japán volt: o-heszo. Azt hinné az ember, ez az „anya” vagy az „apa” japán megfelelője, de nem, mert azt jelenti, „köldök”. Ez már önmagában is bizonyítja, milyen átlagon felüli, okos, elmélkedő ember vagyok, és tulajdonképpen nincs is más mondanivalóm, köszönöm, hogy megvették a könyvemet, vége.

Várjunk csak, azért lenne itt még néhány dolog. Édesanyám, aki misszionáriusok lányaként Japánban nőtt fel, folyékonyan beszélte a nyelvet. Hihetetlenül okos és szép volt, amely kombináció ide vezetett:

Itt éppen a nagymamám ölében ülök, és együtt nézzük anyukámat a tévében. Amikor Amerikában még csak három csatorna volt, Tokióban meg talán annyi sem, némi rejtély lengte körül ezt a csodadobozt – nem úgy, mint ma, amikor elképzelhetetlenül kicsi annak az esélye, hogy az ember kattintgatás közben előbb-utóbb nem botlik bele a saját valóságshow-jába. Akkoriban a tévét még éppen csak feltalálták, és anyukám ott volt benne. De én akkor még nagyon kicsi voltam, úgyhogy biztos akkor is a borsópüré járt a fejemben. Vagy valószínűbb, hogy a kedvenc témámon, a köldökön töprengtem.

Ehhez kapcsolódik hírünk, miszerint valami Giki-Woogle jellegű oldalon ez az idézet szerepel tőlem a profilomon: „A köldök fontos.” Ez persze részben igaz, már orvosi értelemben véve, ha végiggondoljuk a köldökzsinór életadó funkcióját, de azért elég nyilvánvaló, hogy ezt csak viccből mondtam. Ennek ellenére össze sem tudom számolni, hányszor kérdezték már meg tőlem újságírók egy-egy interjú során azzal a jellegzetesen sötét, „most aztán leterítem”-kifejezéssel az arcukon, álkomolyan összevont szemöldökkel: „Tényleg azt gondolod, hogy a köldök fontos?” Tisztázzuk ezt a kérdést egyszer és mindenkorra: nem, nem gondolom azt. Igaz, ez a könyv még nem olyan hosszú, de már most elég sokat beszéltem a köldökről. Szégyelljétek magatokat, bulvárújságírók! Ti bölcs Igazság Felderítői! Megint bocsi – igazán abba kellene már hagynom a kiabálást.

A lényeg, hogy anyu benne volt az akkoriban elérhető legnagyobb tévében, amely nagyjából egy Rubik-kocka méretével vetekedett. Az 1960-as évekre jellemző, Priscilla Presley-s kinézetéről se feledkezzünk meg. Akkoriban ritkaságszámba ment, hogy egy külföldi tudjon japánul, ezért kérték fel, hogy szerepeljen egy japán beszélgetős műsorban.

A szüleim nem sokáig maradtak együtt. Nem ismerték egymást olyan jól, amikor összeházasodtak, és az esküvő után szinte azonnal megszülettem, amikor ők még csak huszonkét évesek voltak… Hát, ezt nem is kell tovább magyaráznom. Nagyon-nagyon fiatalok voltak. Anyu énekesi karriert szeretett volna, ezért dolgozott, szóval úgy döntöttek, apuval maradok. Barátságban váltak el, és apu éppen úgy cselekedett, ahogy bárki más is cselekedett volna a helyében – a teljesen logikus következő lépés az volt, hogy a Virgin-szigetekre költöztünk, ahol is egy lakóhajón éltünk. Egy emeletes ágy jellegű helyen aludtam, amelynek alja volt a konyhánk. Az oviba busszal, pontosabban motorcsónakkal vittek. Azért költöztünk oda, mert…

Tudják, mit? Már nem is emlékszem. Hívjuk fel aput, és kérdezzük meg tőle! Feltehetőleg nem fogja felvenni, mert a keleti parton él, ahol tavasz van és szombat, szóval, hacsak nem szakad az eső, apu éppen golfozik. De azért bemutatom, hogy néz ki nálunk egy telefonbeszélgetés, hogy a kedves olvasó otthon is eljátszhassa a „Hívjuk fel aput!” című játékot.

De nem kár, hogy kicsit sem hasonlítunk? Na jó, nézzük meg, otthon van-e.

Csörr, csörr, csörr, csörr.

Én szóltam előre. Feltehetőleg nincs is…

APU: Halló?

ÉN: Szia! Nem gondoltam volna, hogy otthon vagy.

APU: Szakad az eső.

ÉN: Így már érthető. Te, figyelj csak, miért is éltünk a lakóhajón?

APU: Kivel beszélek?

ÉN: Más gyerekeid is vannak, akikkel egy lakóhajón éltél?

APU: Nem, de vannak más gyerekeim, akik gyakrabban hívnak.

ÉN: Apu, ne már! Egy csomószor hívlak. Na, tehát a könyv miatt telefonálok…

APU: Már megint egy ilyen zavarodott elméjű apafigurát akarsz írni, mint legutóbb?

ÉN: Apu, én egyáltalán nem mondanám arra a karakterre, hogy zavarodott elméjű, csak kicsit megzavarja az elméjét a technológia…

APU: Várj csak… Mit mondtál? Nem hallottam, mert megnyomtam valami hülye gombot ezen a telefonon.

ÉN: Ööö, igen. Csak azt mondtam, hogy az első regényemben, a New York Times bestsellerben, ami a Ballantine Books gondozásában jelent meg, a most puhakötésben is elérhető Egy nap talánban szereplő apafigura egyáltalán nem zavarodott elméjű, és különben is alig hasonlít rád.

APU: Miért beszélsz ilyen furán?

ÉN: Milyen furán? Csak gondoltam, nyakunkon a karácsony, és akárhogy is ünnepel az ember, egy bármilyen könyv mindig nagyszerű ajándék.

APU: Ilyen furán. Mintha a közönségnek akarnád eladni a könyvedet. Ellen műsorában vagy?

ÉN: Apu, ha Ellen műsorában lennék, most nem beszélnénk telefonon.

APU: Jaj, jaj, de menő vagyok, Hollywoodban élek, ahol senki sem hívhatja fel az apját Ellen DeGeneres műsorának díszletéből!

ÉN: Apu, ne már! Miért is költöztünk arra a lakóhajóra?

APU: Hát, tudod, annak a kongresszusi képviselőnek dolgoztam, nagyon sokáig bent kellett maradnom mindennap, úgyhogy reggel bevittelek az oviba, és legközelebb hat után találkoztunk. Emiatt rosszul éreztem magam, és egyébként sem voltam biztos benne, hogy ez a nekem való állás. Ráadásul találkozgattam azzal a lánnyal – emlékszel még a lovas lányra? Na, hát ő időnként kiköltözött oda, én meg úgy gondoltam, én is odamegyek, írok, és…

Itt egy pillanatra apu szavába vágok. (Amúgy még mindig beszél – psszt, ne szóljanak neki!) De akkor is szeretném elmondani, hogy gyerekkoromban azt hittem, apu soha senkivel sem járt, amíg meg nem ismerte és el nem vette a mostohaanyámat. Csak évekkel később jöttem rá, hogy az ifjú hölgyek, akik néha átjöttek, esetleg nem csak „macskafelvigyázók” voltak, és nem is csak „az a kedves néni, akivel teniszezni szoktam,” de még csak nem is mindössze „a lovas lány”. Meg is értem őket. Most komolyan, ki ne akarna ennek a pasinak a macskájára vigyázni?

Egyébként az is megérdemel néhány szót, milyen szükségtelenül szorosak voltak az 1970-es évek gyerekövei. De tényleg, nézzék csak meg a… Hoppá, apu még mindig beszél!

APU: …és különben is, voltak ismerőseim a St. Thomas-i kikötőben.

ÉN: És akkor körbehajóztuk a szigetet meg ilyenek?

APU: Á, dehogy. Nem működött a hajómotor.

ÉN: Nem működött a…? Egy hatalmas, lebegő fürdőkádban éltünk, ami ráadásul egy helyben rostokolt?

APU: Belátom, fura egy hely volt az a kikötő, de azért barátságos. Nagyon bohém. Az ottani szomszédaink mind a társadalom peremén éltek, ahogy tulajdonképpen mi is… Miután otthagytam Washingtont, anyám szerintem még hetekig azt hitte, hogy a Capitolium-dombon dolgozom. De így több időt tölthettem veled, és ez is volt a célom. Gyönyörű környék volt az. Sokat autóztunk, és a tengerpartra is lesétáltunk. Lehet, hogy ez neked ma már furcsán hangzik, de a ’70-es években nagyon menők voltak az ilyen programok. Jól is éreztük magunkat.

(Szünet, mindketten nosztalgiázunk.)

ÉN: Nagyon sokat segítettél, apu. Szeretlek.

APU: Én is szeretlek téged, kicsim.

(Újabb szünet.)

APU: Kivel is beszélek?

Úgy ötéves lehettem, amikor átköltöztünk a New York állambeli Southamptonba, gondolom, azért, mert apu olyan házban akart élni, ahonnan nem lehet fejest ugrani a tengerbe. Ekkor kezdtem el az óvodát, mindjárt az iskola-előkészítő csoportnál. Még csak néhány hete jártam oda, amikor egy napon az óvónő kiment a csoportszobából (az is tiszta ’70-es évek, hogy egyedül hagyják a gyerekeket egy nagy üveg csirizzel), és amikor visszajött, azon kapott, hogy felolvasok egy könyvből a többieknek. Először azt hitte, otthon sokszor olvasták nekem a történetet, ezért kívülről tudom, de miután azzal leptem meg, hogy egy olyan könyvet is el tudtam olvasni, amit akkor láttam először (ezt kapd ki, Zöld tojás és sonka!), belátta, hogy tényleg tudok olvasni. Amióta csak az eszemet tudom, apu minden este felolvasott nekem, én meg csak úgy megtanultam, hogyan kell. De ezzel összezavartam az óvodát, mert akaratlanul is keresztülhúztam az egész évi tervüket. Ha nem azért járok óvodába, hogy ott megtanítsanak olvasni, akkor vajon lehet átfogó, egész éves tanterv az osztozkodás és az ujjal festés? Ha nem, akkor mihez kezdjenek velem?

Beküldtek az irodába egy kellemes, Mike nevű pasashoz. Nem tudom, pontosan mi volt Mike beosztása, de emlékszem, ott ültem nála, és lerajzoltam az érzéseimet (azok a hetvenes évek!), miközben ő hátradőlt a székében, és a lábát feltette az asztalára – innen tudtam, hogy kellemes ember. Ez napokig így ment. Mike folyton azt kérdezgette, unatkozom-e az óvodában. Nem mondhatnám, Mike – látta már maga, micsoda szuper könyvek vannak itt? Nagyjából ennyire emlékszem, de a hét végére a jelek szerint meggyőztem őt arról, hogy sértené az intellektusomat, ha egész évben papírfüzéreket kellene gyártanom, úgyhogy áttett az első osztályba.

A legelső napomon a tanítónő választásosat játszott velünk. Mindenkinek egyesével oda kellett mennie a táblához, és húzni egy strigulát annak a neve mellé, akire a következő elnökválasztáson szavazna. A két jelölt McGovern és Nixon volt (azok a hetvenes évek!). McGovern elsöprő győzelmet aratott (a való életben nem, de fura módon ebben az osztályban igen), és én azon kevés gyerek egyike voltam, akik Nixonra szavaztak. Ez az eset szorongást keltett bennem. Ugyan fogalmam sem volt, ki ez a két jelölt, és azt sem tudtam, mi az, hogy jelölt, azzal tisztában voltam, hogy aki nem a többséggel szavaz, az rosszul döntött. Különben is, hogy lehet az, hogy nem Nixon lett az egyértelmű győztes? De most komolyan, milyen menő már, ha valakinek a nevében van egy x? Ez a különlegesség nem nyűgözött le mindenkit az osztályban, nem úgy, mint engem, és ez volt az első arra utaló jel, hogy valami nem stimmel a fejemben.

Kezdetben valamiféle eredménynek éltem meg azt, hogy átugorhattam egy évet, de leginkább arra emlékszem, mennyire zavarban voltam, milyen kínosan éreztem magam, főleg az első hetekben. Azelőtt soha sehol sem volt gondom a beilleszkedéssel, de most ahelyett, hogy különlegesnek és tehetségesnek éreztem volna magam, inkább csak azt éreztem, fura vagyok, és nem találtam a helyemet. Az, amitől addig más voltam, mint a többiek, és amire elismerően bólogattak az emberek, hirtelen azt az érzetet keltette bennem, hogy csodabogár vagyok.

Ugyanakkor egész gyerekkoromban úgy éreztem, kaptam egy extra évet. Úgy lebegett a fejem körül, mint egy szerencsepénz, és szerettem volna minél tovább megtartani, egészen addig a napig, amíg majd felhasználhatom. Nem tudom pontosan, hogy miért, de az volt a rögeszmém, hogy az élet valamiféle verseny, amelyben fontos, ki éri el először a célvonalat. Valahogy úgy képzeltem el, mint a The Amazing Race című sorozatban. Azáltal, hogy kihagytam egy évfolyamot, ugrottam az időben. Biztosítva láttam, hogy könnyen legyűröm az új-zélandi bunyósverseny való életbeli megfelelőjét, kiütöm a legjobb csapatokat, például a Twinniest és az Afghanimalst is, majd elsőként érek be a célba, ahol már vár egy édes törpe, egy egymillió dollárról szóló kartoncsekk Philtől, valamint egy utazás a Travelocitytől.

Azért néhány évre egészen megfeledkeztem arról, hogy átugrottam egy osztályt. Alsó és felső tagozatos koromban minden hétvégén lovagoltam, iskola után néha az istállóban dolgoztam, és ottalvós bulikat szerveztem a szülinapom alkalmából, amikor is éjjel kiszöktünk, és pizsamában rohangáltunk. (Futunk! Egy egész háztömböt! Pizsamában! Hű, de izgi!) Azért voltak kifinomultabb hobbijaim is, például szívesen tekertem be mások házát vécépapírral. A baráti társaságomban ez nem feltétlenül számított rossz dolognak, sőt jó jelnek lehetett venni, ha valaki hajlandó volt körbevécépapírozni az ember házát. Emlékszem, még imádkoztam is, hogy a miénket gyakrabban tekerjék be. Emellett mélyen szántó szappanoperák jeleneteit adtam elő a trollbabáimmal, lópokrócokat készítettem harminchét Breyer márkájú játéklovam számára, valamint piros műanyagból gyártott Radio Shack típusú magnóm segítségével Judy Garland-filmeket vettem fel a tévéből. Sokáig fent maradtam, és rongyosra hallgattam a kazettáimat, ezért is jelenthetem büszkén, hogy a mai napig elő tudom adni Judy Garlandtól a The Trolley Songot, amelyet a Találkozunk St. Louisban című filmben énekelt el. Akár most rögtön.

With my high starched collar,

And my high-top shoes,

And my hair piled high upon…

Tessék? Ó, értem, igazuk lehet, inkább majd később befejezem. A lényeg, hogy apám ez idő tájt ismerkedett meg a mostohaanyámmal, és Virginia egy még távolabbi külvárosába költöztünk, részben azért, hogy közelebb lakjunk az istállóhoz, ahová lovagolni jártam. A sors fintora, hogy hamarosan abbahagytam a lovaglást, és minden időmet az iskolai színjátszószakkörnek szenteltem.

Legközelebb tizedikes koromban került elő a kihagyott tanév kérdése, amikor is rajtam kívül mindenki megszerezte a jogosítványát. Nagyon vágytam rá, hogy ne kelljen többé az iskolabusszal járnom, és úgy éreztem, igazságtalanul büntet a sors azért, mert egy kicsit előbb tudtam olvasni, mint a többiek.

Virginiában huszonegy éves kortól lehetett alkoholt inni, de a hídon túl, Washingtonban tizennyolc év volt a korhatár, ráadásul úgy hallottuk, meglepően sűrűn beválik a hamis személyis trükk. Igazából főleg azért szerettünk volna bejutni Georgetown bárjaiba, hogy órákig táncolhassunk olyan hangos zenére, amilyenről külvárosi alagsorainkban szó sem lehetett volna. Ez még akkoriban történt, amikor a középiskolások körében divatos volt a tánc. De eljött a nap, amikor ez hirtelen elmúlt, és a tánc már nem volt menő. Viszont akkoriban valami rejtélyes oknál fogva elfogadhatónak minősült, és emlékszem is, minden látható ok nélkül úgy ugráltunk, mint a bolondok. Michael Jackson a tévében moonwalkolt – azelőtt még csak hasonlót sem látott senki. Virginia Rowan lehajtható tetejű VW Golf I-ében ordítva énekeltük a Wham! és Morrissey számait, de szerettük egy új énekesnő, Madonna dalait is. Bruce Springsteen volt a mindenünk. Barátnőm, Kathryn Donnelly rendszeresen különböző asztalok tetején állva adta elő a Born To Runt, és egy seprűnyél volt a mikrofonja. Zenei szempontból nagyszerű volt abban az időben tinédzsernek lenni.

Engem akkoriban nem érdekelt az ivás, de más lányokat igen, és mindenki rettegett, nehogy megállítson minket a rendőr. Így történt, hogy tizenöt évesen, jogosítvány nélkül én lettem a sofőr, és én vezettem Joyce Antonio apjának Mercedesét. Úgy éreztem, ez méltányos kompenzáció azért a rengeteg igazságtalanságért, amelyet egy évvel fiatalabb korom miatt kellett elszenvednem. A barátaim inni akartak, én meg tartottam a hátamat. Mindenki csak nyert.

HAHAHAHA, micsoda RETTENETES ötlet is volt! Konkrétan a „csinálva tanulás” elrettentő példája. Emlékszem, mind azt hittük, igazán bölcsek és felnőttek vagyunk, sőt büszkék voltunk magunkra, amiért ilyen zseniális módon oldottuk meg, hogy táncolhassunk, és közben illegálisan ihassunk. De most komolyan, a törvények csak amolyan bosszantó javaslatok, nem? Kinek kellenek? A tizenöt évesek mindent tudnak! A jó hír az, hogy komolyan vettük a „ne igyon, ha vezet”-kampányt. A rossz hír meg az, hogy a „ne vezessen jogosítvány nélkül”-kampány szlogenje sajnos közel sem volt ilyen fülbemászó. Amilyen hülye ötlet jogosítvány nélkül vezetni, nem is hiszem, hogy bárkinek is eszébe jutott volna reklámkampányt indítani ellene.

Csodával határos módon mind túléltük, és idővel én is megszereztem a jogosítványomat. A gyakorlati vizsgán kicsit aggódtam, hogy gyanút fognak, amikor meglátják, hogy elsőre összehozom a párhuzamos parkolást, és az oktató ezekkel a szavakkal fordul majd hozzám: „Arra gyanakszom, azért tudja, hogyan kell ezt jól csinálni, mert olyan sokszor surrant be hamis személyivel a Winston’s bárba, hogy egész éjjel Michael Jackson Pretty Young Thing című lemezének számaira rophassa.” Szerencsére nem történt ilyesmi.

Mindeközben folyamatosan ott motoszkált a fejemben a szabad évem, és annyira görcsösen a megfelelő alkalomra tartogattam, hogy elszalasztottam egy lehetőséget, amikor pedig jól jöhetett volna. Elsőéves koromban a New York-i Egyetem Tisch Művészeti Iskolájába jártam színész szakra, és csodás tanáraim voltak, de tizenhét évesen kicsit elveszettnek éreztem magam. Valahogy nem úgy képzeltem el az egyetemet, hogy órákig kell egy széken ülnöm, és felidézni a „fázom” és a „melegem van” érzését. Gyakran meglátogattam a barátaimat, akik komolyabb szakokra jártak, és féltem, hogy kimaradok valamiből. Így aztán év végén átmentem a Barnard Főiskola angol szakára.

Nem meglepő módon a hőmérsékletes kurzusom nem sokat ért az új iskolában, úgyhogy alig egy-két kreditemet tudtam elismertetni. Ez nagyszerű alkalom lett volna arra, hogy elsőévesként tiszta lapot kezdjek, de még nem akartam kiengedni a kezemből a szerencsepénzemet. Annak érdekében, hogy idejében lediplomázzak, minden félévben rengeteg kreditet kellett felvennem. Emellett színdarabokban és musicalekben szerepeltem, valamint a Metrotones nevű a cappella csoporttal is felléptem, úgyhogy a legtöbb hétvégémen más egyetemeken énekeltem. Három egész évig túlterhelt voltam, és képtelen voltam utolérni magam a tanulmányaimban. A Barnard Főiskola mindig nagyon jó volt hozzám, és nagyon szívesen megyek vissza beszédeket tartani, vagy csak úgy, látogatóba, de biztosra veszem, hogy az indexemet (joggal) elásták valahol az egyes vonat alatt, a 116. utca és a Broadway kereszteződésének környékén.

A diploma megszerzése utáni évben végül bedobtam a szerencsepénzemet. Mások úgy gondolnának vissza arra az évre, mint a diploma megszerzése utáni első évre, de az én fejemben úgy maradt meg, mint az év, amikor is kivettem a bankból a betett időt.

Az iskolában megismert legjobb barátaim vagy külföldre mentek, vagy New York környékén álltak munkába, vagy még volt egy évük a suliból. Mivel egyikükkel sem lakhattam együtt, egy lichthofra néző icipici szobában tengődtem. Eléggé véges és fakó ruhatáram ellenére felvettek egy ruhaboltba, és nappal itt dolgoztam, este meg koktélokat szolgáltam fel. A napjaim többsége reggel nyolc előtt kezdődött, hajnali kettő után értem haza, és bár alig álltam a lábamon, másnap kezdődött az egész elölről. Még így sem kerestem eleget ahhoz, hogy a lakbér kifizetése után maradjon pénzem élni is.

Az is bántott, hogy bár tanítási időben és nyári szünetekben mindig színészkedtem, most először olyan életet éltem, amelyben az előadó-művészet nem kapott szerepet. Még akkor is millió előadásban játszottam és énekeltem, amikor főiskolásként le voltam égve, és mindig megtaláltam a módját, hogy darabokat és musicaleket nézhessek meg – jegyszedőként önkénteskedtem, vagy olcsó jegyet vettem a diáküzletben. Most viszont se időm, se pénzem nem volt rá, hogy bármit is láthassak, hát még, hogy szerepeljek bármiben is. Aggódtam, hogy berozsdásodom, de kénytelen voltam azzal beérni, hogy a nappalim / konyhám / hálószobám közepén, a lichthoffal szemben állva hajnali háromkor skáláztam egy kicsit.

Jut eszembe…

Iiiiiiiii went to lose a jolly

Hour on the trolley

And lost my heart ins…

Ez komoly? Még mindig nem akarják hallani? Az akkori, New York-i szomszédaim miatt aggódnak? Hmmm. Sosem láttam őket, de emlékeim szerint a fölöttem lakók egy macskahotelt üzemeltettek, és közben a Riverdance-re gyakoroltak. De rendben van, várjunk.

Teltek a hónapok, és én egyre jobban aggódtam. Az egy dolog, hogy éreztem, kicsúszik a kezemből az extra évem, de valami ennél is rosszabb lehetőség is felmerült bennem. Mi lesz, ha ebből az évből kettő lesz, a kettőből meg az, hogy „Szegény Melba nénikéd idén sem tud jönni karácsonyra, Billy, megint dupla műszakban dolgozik”? Nem tudom, ebben a rémképben hogyan lett a nevem Melba, de ahogy a dolgok akkor álltak, én már semmin sem lepődtem volna meg.

Csapdába estem, és ostobának éreztem magam. Egyértelműen nem jókor használtam fel a szerencsepénzemet, elveszítettem az előnyömet, és semmiben sem különböztem akármelyik nyomorulttól, aki a Nagy Almában küzd a túlélésért. Mit tegyek? Dobjak el mindent, és költözzek egy motorral nem rendelkező lakóhajóra a St. Thomas-i kikötőbe? Ez bizony már nem a „Találjuk meg önmagunkat!” 1972-es kiadása volt, mert közben beköszöntött 1989, és az övek is sokkal szorosabbak lettek.

Tehetetlenségemben végül jelentkeztem az úgynevezett URTA-ra. Ez egy évente megrendezésre kerülő New York-i meghallgatás, amelyet különböző művészeti szakok társulása szervez. Ezek az iskolák az ország legkülönbözőbb pontjain működnek, és minden évben elküldik a képviselőiket New Yorkba, hogy új színészeket toborozzanak. Új élettervnek csapnivaló volt, hiszen az első diplomám után még mindig nyögtem a diákhitelt, úgyhogy a másoddiploma szóba sem jöhetett. Ráadásul az ösztönöm azt súgta, ne költözzek el a Nagy Almából. Egész életemben arról álmodoztam, hogy New York Cityben csinálom meg a szerencsémet, és meg is csináltam! Na, jó, legalábbis ott laktam. És akkor most költözzek Denverbe? Úgy tűnt, egyre messzebb kerülök az álmomtól, ahelyett, hogy egyre közelednék. De már csak egy hónap volt hátra a bérleti szerződésemből, és döntéseket kellett hoznom. Menjek vagy maradjak?

Ahhoz, hogy elmehessek a meghallgatásra, szabadságot kellett kivennem, amit nem engedhettem meg magamnak. Egy klasszikus, egy kortárs monológgal és egy dallal kellett készülnöm. Ha akadt egy szabad órám, rohantam a Lincoln Center előadó-művészeti könyvtárába, ahol filmzenéket hallgattam, és színdarabokat olvastam. Nem volt tanárom, nem készített fel senki, és senkin sem próbálhattam ki az anyagomat. Végül hasraütésszerűen válogattam össze a következő, eklektikus gyűjteményt, amelyben szerepelt Linda John karaktere Patrick Shanley Savage in Limbo című darabjából, Rosalinda az Ahogy tetszikből és a Somewhere That’s Green című szám a Rémségek kicsiny boltjából. Nem volt hol gyakorolnom, és időm sem volt felkészülni. Miután tizenkét órát robotoltam, úgy aludtam el, hogy magamban a szövegemet ismételgettem. A meghallgatást egy kissé ijesztő, régi színházban tartották a Times Square-en. Előtte alig néhányszor mondtam el a szövegeket hangosan. Óriási volt a színpad – akkora helyen még sosem léptem fel –, és nagyon vékonynak éreztem a hangomat, ráadásul semmiféle reakciót sem sikerült kiváltanom a közönségből.

Valahogy mégis bekerültem.

Felvettek egy-két helyre, de a Déli Metodista Egyetemtől olyan ajánlatot kaptam, aminek a létezéséről addig nem is tudtam. Teljes ösztöndíjat ajánlottak a Meadows Művészeti Iskolában. De komolyan, mégis ki fizetne színészeknek azért, hogy színész legyen belőlük? Bob Hope, ki más? Egy egész színházat neveztek el róla, és összességében elég gazdag az iskola. Ilyen csodáról még csak nem is álmodtam. Megkönnyebbültem attól, hogy új útra leltem, és rajta is akartam maradni. Ha már az előnyömet elveszítettem, legalább még mindig normális ütemben haladtam. Akkor kezdtem a másoddiplomás képzést, amikor a normális emberek.

Aztán amint megérkeztem, rájöttem, itt nincs olyan, hogy normális. Mindenféle emberek voltak körülöttem, különböző korúak, akik az életük és a karrierjük más-más szakaszában jártak. Ez sokkolóan hatott rám. Hát ezek nem tudják, hogy ketyeg az óra? Nem aggódnak, hogy lemaradnak az első bangkoki tuktukról?

Szemmel láthatóan nem aggódtak.

Azt is felfedeztem, hogy megvan annak az előnye és kényelme is, ha az ember egy New Yorktól távoli, hagyományos értelemben vett főiskolára jár. Egy óriási lakóparkban éltem, ahol minden helyiséget új padlószőnyeg borított, és még úszómedence is volt. Végre úgy koncentrálhattam az előadó-művészetre, hogy közben nem kellett a tanulmányaim miatt aggódnom, sem azért, vajon életben tudok-e maradni a nagyvárosban. Ez a New York-i Egyetemen töltött első évemben nem adatott meg nekem. Hihetetlen színésztanárom volt, Cecil O’Neal, és nagyszerű barátokra tettem szert. Rengeteget nevettünk, szerettük és úgy kínoztuk egymást, ahogy csak szoros kötelékben élő színészek tudják. Eggyel fölöttünk járt egy srác, aki mindenki fejének becenevet adott a szerint, mire emlékezteti őt az adott fej. Az osztálytársaim többek között a következő nevekre hallgattak: „Tökfej”, „Radírfej”, „Lyukas focilabdafej.” Én „Hajfej” voltam, és elképzelésem sincs, ennek mi lehetett az oka.

Továbbra is úgy gondolom, hogy jó dolog, ha van egy tervünk. De amikor a gondosan kiagyalt tervem képen röhögött, nem ragaszkodtam hozzá tíz körömmel, inkább újat találtam ki, annak ellenére, hogy eleinte nem sok értelmét láttam. Vakon másik ösvényre léptem, és így olyan utat találtam, amely jobban megfelelt számomra. Ne hagyják, hogy a tervük nevessen utoljára! Ha mégis így alakulna, nevessenek vissza, mégpedig nevetve!

Sokszor kérdezik, hogyan lettem színész. A jó és a rossz hír az, hogy nincs egy bizonyos módszer. Igaz, azt hittem, előnyben vagyok az életemben vagy a pályafutásomon a többiekkel szemben, csak mert beváltottam a képzeletbeli időzsetonomat, de ez csak illúzió volt. Nem lehet ugrani az időben. Még a The Amazing Race-ben sem mindig lehet. Egy csomószor előfordul, hogy az első helyen álló csapat eléri az első repülőt, elsőként érkezik meg az új városba, azt hiszi, előnyben van a többiekkel szemben, majd a célban kiderül, hogy az adott hely csak két órával később nyit. Aztán befut a többi csapat is, és kiegyenlítődnek az esélyek. A tévéműsorban ez akár azt is jelentheti, hogy bukunk egymillió dollárt. De az életben lehet, hogy ez így van rendjén. Ki akar ugrani az időben? Még a végén kimaradunk a jóból! Én inkább leszek az a lány, aki újra és újra lejátssza a kazettáit a Radio Shack magnetofonon, és az összes Judy Garland-musical összes dalszövegét kívülről fújja.