K.B. Rottring

Stanley Steel

A Baljós Anyós

Excalibur Könyvkiadó

K.B. Rottring

&

Stanley Steel:

A Baljós Anyós

Kiadja: Az Excalibur Könyvkiadó

© 2005.

Második, politikailag korrektté tett, átdolgozott, felülhumorizált rész, nyálálló nyomdafestékkel és magasan számozott tartalomjegyzékkel. Ideggyógyászunk is ezt ajánlja!

A kiadásért felel a kiadó vezetője.

A borítón látható, hihetetlen művészi erővel rendelkező hiperrealisztikus és egyben utopisztikus festményalkotást Szűcs István, a festészet Picassója alkotta meg.

Köszönet és hála neki. Igen, az!

Hihetetlen ötletekkel és vicces részekkel segítette a mű létrejöttét: Agyi Agyimov

Műszaki szerkesztés: Savanya Zsolt

Nyomdai munkálatok: Juhász Nyomda Kft, Szeged

ISBN: 978-963-9285-98-9

Internet:

www.excaliburkonyvek.hu

www.herikokler.hu

Levelezési címünk, ahová azokat a leveleket várjuk, amelyekre nem fogunk soha válaszolni:

Excalibur Könyvkiadó, Szeged, 6701 PF.: 136.

Ahol még egetverően nagy állatságokat olvashatsz, és kultúrált keretek között halálra röhögheted magad:

www.stanleysteel.freeblog.hu

Olyan kéziratokat, amelyeket nem rendeltünk meg, ne küldjetek, mert nem küldjük vissza, hanem egy váratlan, rajtaütésszerű karitatív akció keretében megetetjük a rászorulókkal!

Ne feledd, ez egy paródia!

0. Tömítések

Ubi-Van Ken-Ubi és mestere, Chi-Kung kényelmesen elhelyezkedtek a banánköztársasági csillaghajó, a Haláltmegvető parancsnoki hídján helyet kapó kényelmes fotelekben.

Ubi-Van lopva mestere arcára pillantott, aki lehunyt szemmel pihent éppen.

Ubi-Van nem tudta megállni, és váratlanul befogta mestere orrát, aki ettől nagyon furán lélegzett egy darabig, majd hirtelen kinyitotta a szemét.

– Ubi! – szólt a Mester kissé neheztelő hangon – óvodás korodban, amikor még Ovi-Ban Ken-Ubi volt a neved, megtiltottam neked, hogy ezt csináld az orrommal.

– Bocs, Mester – vigyorgott Ubi-Van –, de valahogyan fel kellett ébresszelek.

– Mi az a halaszthatatlan ügy, ami miatt megzavartad békés pihengetésemet? – kérdezte Chi-Kung hatalmasat ásítva.

– Úgy érzem, ma zavar támadt a Zerőben. Úgy érzem, ma milliók kiáltottak fel rémülten, a Zerő meg csak háborog, háborog, háborog…

Chi-Kung elmerengett egy pillanatra.

– Nem, Ubi! Az egy sokkal későbbi jelenet lesz, talán évtizedek múlva, amikor én már nem leszek melletted, mert addigra legyilkolnak. Ne aggódj, akkor én már csak egy elfelejtett emlék leszek. – Chi-Kung elővett egy hatalmas nagy fehér lepedőt és telefújta.

Ubi-Van meghatódottan figyelte mesterét, aki másfél óráig fújta, fújogatta a hatalmas nagy zsepit, majd amikor készen volt, kidobta a szemeteskosárba. Ez még rosszabb látvány volt, mint az orrfúvás, mert a kissé csicsogóssá vált zsepi sehogyan sem fért bele a szemetesbe. Chi-Kung ezért erejét megfeszítve gyúrni, gyömöszölni kezdte a kukába. Nem csak a kezével, de a lábával is gyömöszölte, sőt, még ugrált is rajta. Már majdnem teljesen sikerült begyömöszölnie a badellába, amikor a gyenge minőségű anyag valahol kiszakadt, a tartalom pedig szerteszét spriccelt a papancsnoki hídon!

Nem volt szép látvány!

Főleg Pech Kapitány, akire az anyag java része ráfröccsent.

Úgy nézett ki, mint aki beleesett egy nagy kád tapétaragasztóba.

A beözönlő takarítórobotok megragadták, hiába is tiltakozott, hogy most itt neki feladata meg küldetése van, és hogy a hajót valakinek irányítania kell, és ha őt elhurcolják, akkor ugyan ki fog majd parancsokat osztogatni, de hiába, a robotokat nem lehetett észérvekkel meggyőzni. Fogták szerencsétlen Pech Kapitányt és a padlón hosszú takonycsíkot húzva kicipelték a fertőtlenítőbe, ahonnan nem került elő többé. Talán azért, mert még a legmodernebb technikai eljárásokkal sem tudták kitisztítani.

– Mikor indulunk? – kérdezte Ubi-Van a mesterét.

– Fogalmam sincs, miért késlekedünk… – tárta szét a kezét Chi-Kung. – Biztosan valami tömítési hiba lehet. Szerintem azt cserélik ki a karbantartók.

– Borzasztó, hogy mennyi baleset történik ezek miatt a rossz tömítések miatt! – sajnálkozott Ubi-Van.

– Igen! – bólogatott Chi-Kung. – Nem is értem, hogy miért ilyen rosszak ezek a tömítések?! Vajon ki gyártja ezeket?

– Fogalmam sincs! – vallotta be Ubi-Van. – Remélem, jó tömítéseket fognak betenni, mert annyira kínos volna már itt, a történet elején, a start után néhány perccel felrobbanni, majd visszahullani a bolygóra.

– Méghozzá darabokban, meteoritként… – tromfolta Chi-Kung.

– De Mester! Az már úgyis mindegy. A robbanásban valószínűleg azonnal szörnyethalnánk – merengett Ubi.

– Azonnal? – döbbent meg Chi-Kung, aki láthatóan nem tudott mindent, noha Mester volt, nem pedig tanonc, mint Ubi-Van.

– Bizony, azonnal! – bólogatott szomorúan a tanítványa. – A testünk milliónyi darabra robbanna, és miközben ez történne vele, még meg is pörkölődne picit. Sőt, még az is lehet, hogy teljesen szénné égne, ami nem egy szép látvány. De persze annak, aki így hal meg, ez teljesen mindegy.

– Rettenetes! – csóválta a fejét Chi-Kung.

– De persze az is lehet, hogy még mielőtt mindezek az események bekövetkeznének, egyszerűen szörnyethalnánk – találgatta Ubi-van, aki láthatóan nagyon otthon volt a témában.

– Ezt meg miből gondolod, ifjú tanítványom? – kérdezte hitetlenkedve Chi-Kung.

– Azért, mert a váratlan és rettenetes robbanásban egyszerűen megállna a szivünk. Ezt hívják szörnyethalásnak. Ez olyan, mint amikor valaki lezuhan egy feneketlen mély szakadékba, de nem az alján hal meg, miközben milliónyi darabra törnek a csontjai, teste pedig véres masszává folyik szét, hanem már a levegőben, mert megáll a rettenettől a szíve.

– Nem is beszélve arról, hogy akár az is előfordulhat, hogy a robbanást követő percekben a kiszökkenő levegő miatt meg is fulladhatunk – kapott a fejéhez Chi-Kung, mert most jött rá, hogy erre még ő sem gondolt eddig.

– Bizony, Mester! Ez nagyon valószínű lehetőség – bólogatott Ubi-Van. – Milyen figyelmetlen is vagyok, erről egészen elfelejtkeztem.

– Nem baj, ifjú vagy még Ubi-Van, sokat kell még tanulnod, de én már látom a jövőt, amikor is majd hatalmas nagy Jeti mester lesz belőled, és ha még élnék, akkor biztosan óriási büszkeség töltené el a szívemet, amikor látnám a lábnyomodat.

– Köszönöm, Mester! – hajolt meg ülve Ubi-Van.

Meghatottan hallgattak egy sort, amikor Chi-Kung megérezte, hogy valami megváltozott körölöttük.

– Te Ubi! – szólalt meg hirtelen, mitől nevezett egészen összerezzent.

– Igen, Mester?

– Hová lett a személyzet? Jó, jó, Pech kapitányt kivitték a fertőtlenítőbe, de a többiek hová tűntek? A pilóta, a navigátor, a műszaki tiszt és a gépíró néni? Hiszen az előbb még mindannyian itt voltak!

Ubi-Van körbenézett. Erre azért volt képes, mert rendszeresen gyakorolta a Hátra-jógát, amivel rendkívüli ruganyosságra tettek szert az izületei, így bármikor így tudott tenni, ha akart.

– Mester! Ezek felszívódtak!

– Lehetetlen! – kerekedett el Chi-Kung szeme. – Hiszen nekünk haladéktalanul el kell utaznunk, mivel küldetésünk van. Méghozzá nagyon fontos küldetésünk. Az ilyesmi pedig nem tűr halasztást.

– Igen, Mester! – bólogatott Ubi-Van.

– De hát miért? – csodálkozott Chi-Kung.

– Azt hiszem, ezek berezeltek… – találgatta Ubi.

– Igen, azt hiszem, igazad-Van! – nevetett kényszeredetten Chi-Kung. – No nem baj, akkor majd kérünk a Központból másik személyzetet.

Ubi-Van csendben figyelte, amint Chi-Kung a kommunikátorának segítségével kapcsolatba lépett a Központtal:

– Itt Chi-Kung beszél. Nem, nem a golyó! A Jeti Mester! Igen, akinek bazi nagy lábnyoma van. De nem ez a fontos. Hanem az, hogy lelépett a személyzetünk. Nem, nem a szobalány és az inas. Nekünk ilyenekre nincs szükségünk. Hanem a pilóta és a többiek. Hogy hol a Kapitány? Nem tudom, mert őt elvitték a robotok. Igen, Pech. Nem, nem úgy. Az a neve… Miért? Nos ez egy szerencsétlen eset. Taknyos lett ugyanis, és helyben nem tudták fertőtleníteni. Mitől lett taknyos? Ráfröccsent a zsepim. Igen, orrot fújtam… Fúj? Most mit fújol, kérem! Maga kérdezte, hogy mi történt! Igen, azonnal küldjenek egy másik Kapitányt és egy másik személyzetet, mert küldetésre kell mennünk, és ennélkül nem tudunk küldetésre menni. De kérem! Szerintem nem én tehetek a dologról! Nem én mentem el, hanem a személyzet. Örülök, hogy megértette. Rendben, türelemmel leszek. Már küldik is az új személyzetet? Remek! És a tömítések rendben lesznek? Nem tudja? De hát ki tudja, ha nem ön? Hogy a felszállás közben majd ki fog derülni élőben, hogy jók-e a tömítések? De kérem, ennyi pénzért azért többet várnánk! Nem, nem hiszem, hogy az ima ilyen esetben segítene. Követelem, hogy új tömítéseket tegyenek be mindenhová, ahová csak új tömítéseket egyáltalán be lehet tenni. Igen, még a mostani felszállás előtt. Nem, nem lesz jó akkor, amikor majd talán mégis visszatérünk a küldetésről. Csak viccelni tetszett, és az új tömítések becsszóra a helyükön vannak? Igen, tényleg vicces volt – nevetett nem túl meggyőzően Chi-Kung, majd miután Ubi-Vanra pillantott, majdnem folytatta.

– Újabb utas szállt fel! – mutogatott közben egy tojásra Ubi-Van.

– Nem volt szó arról, hogy további utasok is lesznek! – méltatlankodott Chi-Kung. – Hitközségünk kizárólagos használatra bérelte ki ezt az űrjárművet. Nem értem, miért kellene elvinnünk ezt a tojást? Hogy nem fog senkit zavarni? Merem remélni! Na jó! Nem bánom. Igen, a hazáért tesszük… Na, visszlát… – mondta Chi-Kung, és kilépett a vonalból.

Ubi-Van türelmesen megvárta, amíg mestere megszólítja. De egyelőre nem szólította meg, csak mélyeket lélegzett, és valami szent szótagot recitált vicsorgó fogai között, amitől elmúlt a vicsorgása, és arcára üdvözült mosoly telepedett. Ismét kedvesen és barátságosan tekintett ifjú tanítványára.

– Ubi! Hallottad a beszélgetést?

Ubi-Van bólintott.

– Minden rendeződni fog, hamarosan indulhatunk. Arra kértek, hogy egy titkos kormányzati project keretében legyünk szívesek egy tojást magunkkal vinni, amit útközben ki kell pottyantanunk egy kisbolygóra.

– De Mester! Ez a hajó csak hétszemélyes! – aggódott Ubi-Van. – A tojás viszont már a nyolcadik utas!

– Ne aggódj, Ubi-Van! – nyugtatta Chi-Kung Mester. – A Központben becsszóra azt ígérték, hogy nem lesz vele semmi baj, mert haláli jó figura…