Romana különszám 137.
Author: Kate Hardy; Teresa Carpenter; Janice Lynn
Date: 2026-08-31
Description: "Kate Hardy: Párizsi kiküldetés Amióta az esküvő napján elhagyta a menyasszonya, a mélabús párizsi állatorvos, Ant mindenkit eltaszít magától. Nem örül, hogy kénytelen befogadni Gerit a montmartre-i lakásába, az angol kolléganő derűs személyiségének azonban még ő sem tud ellenállni. Pedig Geri is az összetört szívét gyógyítgatja… Teresa Carpenter: Forgószél kisasszony Lauren, a sikeres rendezvényszervező lány megtudja, hogy teherbe esett, az apa pedig nem más, mint alkalmi szexpartnere, Ray, a befutott filmrendező – és megrögzött agglegény. Röviddel ezután a férfi rábeszéli, hogy kísérje el sz
Publisher: Vinton Kiadó Kft.
Rights: © 2023, Kate Hardy – © 2015, Teresa Carpenter – © 2023, Janice Lynn – Vinton Kiadó Kft., 2026

Kate Hardy

Párizsi kiküldetés

Teresa Carpenter

Forgószél kisasszony

Janice Lynn

Maradj velünk, vándormadár

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© 2023, Kate Hardy – Vinton Kiadó Kft., 2026
A mű eredeti címe: An English Vet in Paris (Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)
© 2015, Teresa Carpenter – Vinton Kiadó Kft., 2026
A mű eredeti címe: A Pregnancy, a Party & a Proposal (Harlequin Mills & Boon, Romance)
© 2023, Janice Lynn – Vinton Kiadó Kft., 2026
A mű eredeti címe: The Single Mom He Can’t Resist (Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)
Fordította: Windberg Donatella

Nyomtatásban megjelent: a ROMANA KÜLÖNSZÁM 137. számában, 2026

Átdolgozott kiadás

e-ISBN 978-615-108-205-8

A Romana különszám a Vinton Kiadó Kft. időszaki kiadványa.

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2026

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Telefon: +36-30-300-9899; e-mail-cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Kate Hardy

Párizsi kiküldetés

1. FEJEZET

– Ant, szükségem van a segítségedre.

Antoine Bouvier felkapta a fejét. Mit akarhat tőle a Belvédère Állatkert személyzeti vezetője? Nem volt szokatlan, hogy az állatkert gondnokai megkérték, vizsgálja meg az egyik állatot, de Marie soha nem fordult hozzá semmilyen kéréssel.

– Mi a baj? – kérdezte, és egy kattintással elmentette a jegyzeteket a számítógépén.

– Csináltam neked kávét, pont úgy, ahogy szereted. – Marie letette a csészét az íróasztalára.

Hm. Nyilvánvalóan az ujja köré akarja csavarni. Ant megfigyelte, hogy másoknál is alkalmazta ezt a taktikát. Előbb egy kedves gesztussal puhítja, aztán gyakran mondogatja a nevét, végül megkéri egy szívességre, ami úgy hangzik, mintha a másik fél ötlete lett volna. És mielőtt a célszemélynek esélye lenne tiltakozni, már meg is köszöni, és éppoly gyorsan eltűnik, ahogy érkezett.

– Köszönöm – mondta gyanakodva. – Mi a baj? – ismételte.

– Az angol állatorvosról van szó, Ant.

A párizsi állatkert partnerségi kapcsolatban állt egy cambridge-i állatkerttel. Geraldine Milligan ott dolgozott állatorvosként, és a tervek szerint ideiglenesen erősítené Ant csapatát.

– Meggondolta magát, mégse jön?

– Nem – válaszolta Marie, és zavart arcot vágott. – A szállás a probléma. Úgy volt, hogy ezen a héten cserélik ki az ablakokat a lakásban, de a kivitelező azbesztet talált. A szakértő szerint szakszerűen el kell távolítani ahhoz, hogy az apartman újra lakhatóvá váljon, de ez hetekig is eltarthat. Ilyen rövid idő alatt szinte lehetetlen megfelelő szállást találni, szóval… – Marie a fejét csóválta, és elhúzta a száját. – Ant, arra gondoltam, hogy talán lakhatna nálad.

– Nálam? – Ant csodálkozva bámult rá.

– Van egy vendégszobád, Ant.

Tényleg rengeteg hely volt a montmartre-i városi házában, amelyet két évvel ezelőtt örökölt a nagymamájától. Akkor végtelenül hálás volt, mert így a meghiúsult esküvője után legalább volt egy hajlék, ami nem emlékeztette Céline-re. Ott csendben nyalogathatta a sebeit.

– És kedves gesztus lenne, Ant ami a csapatépítéshez is hozzájárulna.

– Nem lenne kellemetlen neki egy olyan férfinál lakni, akit nem is ismer? – Ant maga még egyszer sem kommunikált vele, az igazgató intézett mindent.

– Mindketten profik vagytok, Ant – válaszolta Marie. – El tudom képzelni, hogy nem lenne gondja azzal, hogy egy kollégánál lakjon.

– Nem lenne jobb, ha női kollégánál lakhatna? – Eszébe jutott a fiatal állatorvosi asszisztens. – Mi van Valerie-vel?

Marie összehúzott szemmel nézett rá.

– Valerie a szüleivel él. Ezt nem várhatom el tőlük, Ant.

És tőlem igen?

Mintha gondolatolvasó lenne, Marie gyorsan hozzátette:

– Csak pár hétről van szó, Ant. Biztos vagyok benne, hogy dr. Milligan nem lesz terhedre.

Hát persze. Alig tudott valamit a nőről, csak annyit, hogy képzett állatorvos, egzotikus állatorvos-tudományból szerzett mesterdiplomát, és hogy a cambridge-i kollégáját annyira lenyűgözték képességei, hogy beajánlotta az állatkert igazgatójának. Ráadásul Ant már hozzászokott, hogy saját birodalma van, furcsa lenne megosztani valakivel.

– Ebben az évszakban nehéz lesz szállodai szobát találni neki, Ant – folytatta Marie.

Igaza volt: tavasszal Párizs különösen népszerű turisztikai célpont.

– Pár hét – mondta Ant.

Pontosan hányra gondolt? De mielőtt megkérdezhette volna, Marie ragyogóan rámosolygott.

– Szuper! Tudtam, hogy számíthatunk rád, Ant. Nagyon köszönjük.

Várjunk csak. Hisz nem is egyezett bele, vagy igen?

– Ha lett volna más lehetőségem, nem kértelek volna meg, Ant – tette hozzá Marie.

Ebben Ant kételkedett, de nem akarta az idejét olyan vitára pazarolni, amit úgyis elveszítene.

– A vonata vasárnap délután ötkor érkezik a Gare du Nord-ra. – Marie különösen kedves mosollyal nézett rá.

– Kimegyek elé. Esetleg elmagyarázhatnád neki a helyzetet, és megadhatnád a telefonszámát, hogy kapcsolatba léphessek vele. Neki is add meg az én számomat.

– Köszönöm, Ant, kedves vagy – mondta Marie, és megveregette a vállát. Miután teljesítette feladatát, villámgyorsan eltűnt az irodából.

Ant össze volt zavarodva. Néhány hétig meg kell osztania a lakását valakivel. Még ha dr. Geraldine Milligan problémamentes vendégnek bizonyul is, ez nagy változás lesz számára, ami ráadásul fájdalmas emlékeket is felidéz.

Félretette a jegyzeteit, mert először fejben tisztáznia kellett a dolgokat. És a legjobb módszer a megnyugvásra egy látogatás a tigrisek kifutójánál.

Állatorvosként valójában egyik állatot sem kellett volna jobban kedvelnie a többinél, de a nagymacskákat imádta, és különösen Biancához, a fehér bengáli tigrishez kötődött. Bianca nyolc évvel ezelőtt, vele egy napon érkezett a Belvédère Állatkertbe, és Ant már három kölykedzésénél segédkezett. Az elmúlt hónapokban még nagyobb figyelmet szentelt neki, mert veseproblémái voltak.

Megnézi őt és a többi tigrist, közben remélhetőleg rendezni tudja a gondolatait.

Geri a St. Pancras pályaudvaron búcsúzott el a családjától. Egy ilyen nyilvános helyen nem engedhette meg magának, hogy sírjon, de nagyon meghatotta, hogy szülei és kishúga kikísérték.

– Biztos vagy benne, hogy helyesen cselekszel? – kérdezte apja, Ben. – Nem szégyen, ha meggondolod magad. Mindent el tudunk intézni.

Öt évvel ezelőtt, az esküvője napján hasonló szavakat mondott neki, és elmagyarázta, hogy ha kétségei vannak, nem kell hozzámennie Markhoz. Geri azt válaszolta, hogy biztos a dolgában. Ma már elvált nő összetört szívvel…

Megrázta magát. Elég az önsajnálatból. A múltat nem tudja megváltoztatni, de a jövőre hatással lehet. És kétségtelenül helyesen döntött. Pénteken ugyan egy pillanatra megingott, amikor a Belvédère Állatkert személyzeti vezetője felhívta, és közölte, hogy probléma adódott a lakásával, és Antoine Bouvier-nál, a vezető állatorvosnál fog lakni. De biztosan jobb is lesz családnál, mint egyedül egy idegen városban.

Mindig gondolkodj pozitívan, intette magát. Néha ugyan keresni kell egy kicsit, de végül mindenből ki lehet hozni valami jót.

– Párizsba megyek, és tavasz van. Minden virágzik, és a kávé is kiváló – válaszolta vidáman. – És csak hat hónapra megyek, apa. Ez egy új kezdet. – Mosolyt erőltetett magára. – Kis szerencsével egy vemhes pandát fogok ápolni, és hamarosan láthatok egy pici pandababát. Ennél jobbat el se tudok képzelni.

Húga, Alex felhúzta a szemöldökét.

– Csak egy bőröndöt viszel. A divatos párizsiak biztos húzzák majd az orrukat.

Geri nevetett.

– Hidd el, egy tigris elkábításához nem kell öltöny és Louboutin cipő. És ha mégis szükségem lesz elegáns ruhára, akkor elmegyek, és veszek.

Anyjuk, Sally aggódó pillantást vetett rá.

– Tudom, hogy már beszéltünk erről, drágám, de Párizs olyan messze van.

– Csak pár óra vonattal. Boldogulni fog – nyugtatta Ben, majd mosolyogva Gerihez fordult. – Hívj, ha bármire szükséged van. Bármikor. Ha kell, pillanatok alatt Párizsban vagyunk.

– Úgy lesz – ígérte Geri, miközben reménykedett, hogy erre nem kerül sor.

Meg kell tanulnia újra megállni a maga lábán. Miközben az állatorvosi diplomáját szerezte, a szüleinél lakott, és túlságosan is támaszkodott rájuk. És miután tavaly Cambridge-be költözött, továbbra is gondoskodtak róla.

– Szeretlek titeket. – Egymás után megölelte szüleit és húgát. – Ne aggódjatok. dr. Bouvier kijön elém a pályaudvarra. Minden rendben lesz. – Ezekkel a szavakkal nemcsak szüleit, hanem magát is megpróbálta megnyugtatni.

– Szeretlek, Geri – mondta Sally, és magához szorította a lányát.

– Élvezd ki Párizst – mondta Alex. – És ne feledd, hogy meg kell találnod a város legjobb crème brûlée-jét, és meghívnod engem ebédre. Természetesen csak ha marad időd a tigrisek, pandák és pingvinek között.

– Értettem. – Geri még egyszer megölelte a családját. – Most mennem kell, különben elindul a vonat nélkülem. Amint megérkezem, telefonálok.

Vajon hatalmas hibát követett el, amikor beleegyezett a hat hónapos kiküldetésbe? Vagy ezzel végre maga mögött hagyhatja a múltat? Ha ahhoz elég bátor, hogy egy olyan országban éljen, amelynek nyelvét az iskola óta nem beszélte, akkor biztosan elég bátor lesz ahhoz is, hogy szembenézzen az érzelmeivel, és őszinte legyen magával. Legközelebb olyan férfit választ, aki ugyanazokat a célokat követi, mint ő, olyan valakit, aki vele együtt fejlődik, ahelyett hogy egyre távolabb kerülne tőle.

Párizs kétségkívül gyönyörű tavasszal, ráadásul lehetősége nyílik egy pandával dolgozni az állatkert tenyésztési programjában. Ezzel egy álom válik valóra, mert a pandák már gyerekként is lenyűgözték. Végre újra az élet pozitív oldalára koncentrálhat.

Elindult a peron felé, és nem mert hátranézni, különben sírva fakadt volna.

Miután elfoglalta helyét, és a vonat elindult, üzenetet írt Antoine Bouvier-nak, hogy közölje a várható érkezési idejét. Útközben eltöprengett, vajon a megfelelő ajándékokat csomagolta-e be. Nem vett virágot, mert attól félt, elhervad, mire odaér, és egy üveg borral sem lett volna túl jó ötlet meglepni egy francia családot. Végül egy doboz kiváló minőségű csokoládé és egy doboz Fortnum & Mason keksz mellett döntött.

Csendben gyakorolta a mondatokat, amelyekkel a héten felfrissítette nyelvtudását: Bonjour, monsieur et madame. Merci beaucoup pour me recevoir chez vous.

Ó, te jó ég. El kell nyomnia idegességét, és örülni a közelgő kalandnak. A vonat gyorsan falta a kilométereket, s amikor előbukkant a Csalagút túloldalán, Antoine Bouvier üzenete várta a mobilján:

„Kiszállás után menjen jobbra. Az állomás nyugati oldalán várom.”

Még pénteken küldött neki magáról egy fotót a következő üzenettel:

„Talán így könnyebb lesz megtalálni, mint ha tábla lenne nálam a nevével.”

Geri meglepődött, milyen fiatal ez a dr. Bouvier. Bár kissé mélabúsnak tűnt, nagyon jóképű volt. Sötét, rövidre vágott haj néhány ősz szállal, olívaszínű bőr, háromnapos borosta, gyönyörű száj. Ezzel az arccal kölnit is reklámozhatna. De ő a kollégája, és a főnöke is lehetne. Ráadásul volt olyan kedves, hogy befogadta a családjával. Így hát félretolta ezeket a gondolatokat, és küldött neki egy fotót magáról. Azután nem kommunikáltak egymással, egészen a mai napig.

Végül a vonat befutott a Gare du Nord pályaudvarra.

Tényleg itt van. Párizsban.

Egy új kezdet.

Áradt az ereiben az adrenalin, bizsergést keltett az ujjaiban, majdnem elejtette a bőröndjét. Egy pillanatig bosszankodott, aztán jobbra fordult, hogy megkeresse új kollégáját.

Ant a peronon tolongó tömeget figyelte. Azonnal felismerte Geraldine Milligant, bár kissé magasabb és karcsúbb volt, mint a fotón. Szőke haja hajgumival volt összekötve, nagy szeme mélykék, szája tökéletesen ívelt. Laza ruházatában, amely farmerből, hosszú ujjú pólóból, könnyű polárkabátból és vászoncipőből állt, tipikus angol nő benyomását keltette.

Meglepődött, hogy csak egy bőröndje van. Lehet, hogy ki akarja várni, hogy alakulnak az első hetek.

Mély levegőt vett, és odament hozzá.

Amikor Geraldine meglátta, ajka mosolyra húzódott.

– Bonjour monsieur et… – Egy pillanatra elhallgatott, majd folytatta: – Merci beaucoup pour me recevoir chez vous.

Ant nem számított rá, hogy franciául fog beszélni, de nagyra értékelte a gesztust.

– De rien… – válaszolta, de ő is félbeszakította a mondatot. Mademoiselle-nek vagy madame-nak szólítsa? Egy pillantás a kezére elárulta, hogy nem visel jegygyűrűt, de ez nem feltétlenül jelenti azt, hogy egyedülálló. Hogy ne kövessen el tapintatlanságot, angolul folytatta: – Örülök, hogy megismerhetem, dr. Milligan.

– Kérem, szólítson Gerinek. – Kezet nyújtott neki.

– Antoine. – Amikor megfogta a kezét, mintha villámcsapás érte volna. Egy pillanatra zavarba jött, mert még soha nem reagált így senkire, még Céline-re sem. – Nem tudtam, mennyi poggyásszal utazik – folytatta végül, és elengedte a kezét. Remélte, hogy Geri nem vette észre zavarát. – Gondoltam, legegyszerűbb, ha taxival megyünk – tette hozzá, és a taxiállomás felé mutatott. – Nem túl hosszú a sor. – Meg akarta fogni a bőröndjét.

– Köszönöm, de tudom vinni – mosolygott rá Geri.

Nyilvánvalóan független nő. Ez tetszett neki, de remélte, hogy szükség esetén segítséget fog kérni. Az állatok jólléte a legfontosabb.

– Rendben.

Szemtől szemben Antoine Bouvier még vonzóbb volt, mint a fotón. Amikor kezet fogtak, Gerin átható borzongás futott át, ami kissé kizökkentette. Az ilyen reakció teljesen helytelen egy kolléga iránt, főleg hogy nős.

Követte a taxiállomásig, és hamarosan úton voltak a lakása felé. Geri élvezte a kilátást, nézte az elsuhanó épületeket. Aztán megálltak egy járdaszegélynél, és Antoine kifizette a fuvardíjat, mielőtt Geri felajánlotta volna, hogy ő fizet.

Kis idő múlva egy ötszintes, világos kőből épült lakóház előtt találta magát a bőröndjével. A homlokzatot kovácsoltvas korlátok díszítették, a macskaköves utca mentén fák nőttek, köztük rendszeres távolságban régimódi lámpák.

– Milyen gyönyörű épület. Tipikusan párizsi.

Ügyes vagy, Geri. Ha tovább is így fecsegsz, az új kollégád idiótának fog tartani.

– Köszönöm. – Antoine vállat vont. – Nekem már valószínűleg természetes. A lakásom a legfelső két emeleten található. Bienvenue à Montmartre.

– Merci – válaszolta Geri mosolyogva.

Antoine bevezette az előcsarnokba. A lift annyira szűk volt, hogy alig fértek be ketten. Geri élénken érzékelte a férfi közelségét, és kellemes borzongás futott végig a hátán.

Lassan haladtak fölfelé, miközben a lift zörgő-nyikorgó hangokat adott ki. Antoine végig hallgatott, és amikor végre elérték a negyedik emeletet, Geri egyre kényelmetlenebbül érezte magát. Talán Antoine az a fajta elkötelezett állatorvos, aki remekül bánik az állatokkal, de az emberekkel nem. Remélte, hogy idővel beszédesebb lesz.

Antoine kinyitotta a bejárati ajtót, és Geri követte a folyosóra.

– A bőröndjét itt hagyjuk, és először körbevezetem. A lakásom, hogy úgy mondjam, fel van forgatva. A háló, a fürdő és a dolgozószobám ezen a szinten van, a nappali a fölötte levő emeleten van. – Az első ajtóra mutatott. – Ez az én szobám. Választhat a vendégszobák közül. Először menjünk fel.

Széles lépcső vezetett az emeletre. A falak világos bézs színűre voltak festve, ami harmonizált a fapadlóval, míg a szobák mennyezetét stukkók szegélyezték, a mennyezetről régimódi kovácsoltvas-üveg csillárok lógtak. Az étkező a lakás elülső részén volt, kilátással az utcára. Keskeny kovácsoltvas erkély húzódott a teljes homlokzat hosszán, vörös muskátlikkal terrakottacserépben. A bútorzat egy asztalból és hat székből állt a szoba közepén, egy hagyományos francia tálalószekrényből és egy hangosan ketyegő állóórából.

Mögötte volt a nappali két kanapéval, vastag perzsaszőnyeggel és egy szekrénnyel. A falakon keretezett botanikai nyomatok lógtak, a kandallópárkány fölött díszes tükör. Geri azonban sehol sem látott könyvespolcokat vagy fényképeket, amelyek személyes hangulatot kölcsönöztek volna a lakásnak. Furcsa, mert biztos volt benne, hogy Marie azt mondta, Antoine nős… Vagy csak ő feltételezte ezt, mert Antoine az állatkert vezető állatorvosa? A cambridge-i főnöke nős volt, felnőtt gyerekekkel.

– Gyönyörű ez a kandalló. Télen tüzet rak benne?

Antoine megrázta a fejét.

– A nagyszüleim gyakran fűtöttek vele, amikor kicsi voltam, de a központi fűtés sokkal kevésbé szennyez. Jöjjön, nézze meg a teraszt.

Átvezette egy hatalmas konyhán, amelynek vörös csempepadlója, régimódi polcai és szekrényei és széles porcelánmosogatója volt modern szerelvényekkel. A konyha másik oldalán kinyitott egy hátsó ajtót, és kilépett vele a hangulatos tetőteraszra, amely hatalmas növényekkel, egy kovácsoltvas bisztróasztallal és néhány székkel volt berendezve.

– Ez a hely mintha arra lenne teremtve, hogy kiüljünk ide egy könyvvel egy nyári estén.

– És egy pohár borral – értett egyet Antoine.

– Nagyon hálás vagyok magának és a feleségének, hogy itt lakhatok – mondta Geri. – Nehéz lett volna ilyen rövid idő alatt másik szállást találni.

– Igaz. De nem vagyok nős.

Geri összerezzent.

– Elnézést, azt hittem… – Érezte, hogy forróság kúszik az arcába.

– Semmi baj. Előbb kellett volna megemlítenem.

Ha a menyasszonya nem szeret bele a bátyjába, akkor most valóban nős lenne. Talán már gyerekük is lenne. Egy kislány, aki nevetve ülne a vállán, amikor megmutatja neki a tigriseket…

De nem így történt. És most el kell oszlatnia vendége zavarát.

Mély levegőt vett.

– Mondtam Marie-nak, hogy talán kényelmesebb lenne magának, ha nem egy egyedülálló férfinál lakna, akit egyáltalán nem ismer, de úgy tűnt, ő azt gondolja, tudjuk kezelni a helyzetet.

– Természetesen – mondta Geri sietve.

– Ha akarja, én is kérhetek szívességet, és megszállhatok barátoknál, amíg nem talál másik helyet.

– Nem, nem… semmi gond. – De Geri még mindig idegesnek tűnt.

– Nálam teljesen biztonságban van – mondta Ant, hogy megértesse vele, nem fog nem kívánt módon közeledni hozzá.

Már harmadszor pirult el, mióta találkozott vele. Nyilvánvalóan nem tartozik azok közé, akik jól el tudják rejteni az érzéseiket. Ellentétben Céline-nel, aki az esküvőjük napjáig súlyos titkot őrzött. Aztán ez a titok rendkívül fájdalmas módon napvilágra került…

De most nem akart sem a volt menyasszonyára, sem a bátyjára gondolni. Ez már a múlté.

– Természetesen tudom, hogy biztonságban vagyok magánál, sose gondoltam másképp – mondta Geri. – Nagyon hálás vagyok, hogy befogadott, és kedves, hogy kijött értem. Még tartozom a taxipénzzel.

– De rien – válaszolta Antoine, de látta, hogy Geri még mindig kényelmetlenül érzi magát. A húgának igaza van: dolgoznia kell a társas készségein. – Tényleg nem szükséges. Kér egy kávét vagy egy pohár bort?

– Egy kávé remek lenne – válaszolta Geri hálásan.

– Amíg megfőzöm, válasszon szobát – javasolta Antoine. Így egy kicsit mindketten lélegzethez juthatnak.

Épp akkor lett kész a kávé, amikor Geri visszatért a konyhába.

– A kisebbiket választottam. Ezt Londonból hoztam, egy kis köszönetképpen azért, hogy befogadott. – Odaadott neki egy doboz kekszet és egy csokoládés dobozt, melyeken egy előkelő londoni áruház logója volt. – És gondoltam, meghívhatnám vacsorázni is.

– Nagyon kedves, de tényleg nem kellett volna. Biztos maga is megtette volna nekem ugyanezt, ha én mentem volna Cambridge-be. Jut eszembe: a kulcsa. – Kivette a pótkulcsot a konyhai fiókból, és odaadta neki. – Tejet, cukrot? – mutatott a kávéskannára.

– Semmit, köszönöm. – Geri elvette a csészét, és hagyta, hogy Antoine a teraszra vezesse. Gyönyörű a lakása. Különösen tetszenek az átlátszó függönyök a szobámban. A fürdőszobában meg a csempe méhsejtre emlékeztet.

– Majdnem kénytelen voltam olyan csempéket beépíttetni, amiken méhek vannak. – Ant felhúzta a szemöldökét. – A húgom, Amélie választotta. Ez az ő szobája.

Geri felkapta a szemét.

– Ó! Bocsánat. Ha átköltözzek egy másik szobába…

– Nem, nem kell – szakította félbe Ant. – Ő nem jár gyakran Párizsba, csak bizonyos alkalmakkor. Szerencsémre el van foglalva a borászatával, és nincs ideje meglátogatni, és parancsolgatni nekem.

Vagy az idegeire menni a megosztott családjuk miatt. Szerette volna mindezt maga mögött hagyni, de még mindig nem tudott megbocsátani Céline-nek és a bátyjának.

Vendége lassan kezdett megnyugodni.

– Megértem, bár nálunk én vagyok a parancsolgató nővér.

Ant nehezen tudta elképzelni Geri Milligant parancsolgatóként. Ha valaminek, akkor inkább kissé elveszettnek tűnt a pályaudvaron. De talán csak azért, mert hat hónapra teljesen felforgatta az életét. Kíváncsi volt, mi késztette erre.

– Milyen bort készít a húga? – kérdezte Geri.

– Sancerre-t. – Megvonta a vállát. – Ő vezeti a családi vállalkozást. A nagyszüleim borászok voltak, és apám vette át a birtokot, amikor nyugdíjba mentek. Amélie már gyerekként is érdeklődött a talaj és a növények iránt, tinédzserként pedig a borászat kémiai folyamatai fogták meg. Engem inkább a szőlőültetvényen élő kutyák és macskák érdekeltek. És a szomszédunk szamara, Bertrand – tette hozzá mosolyogva.

– Úgy hangzik, mintha mindig is állatorvos akart volna lenni.

– Igen.

Néhány évvel ezelőtt még fontolgatta, hogy összeáll Jean-Luckel: Bouvier fivérek, állatorvosok. Még szerencse, hogy már egyetemista korában vonzódott a vadállatorvostanhoz, különben a karrierje ugyanúgy alakult volna, mint a magánélete.

– Kis koromban rendszeresen kötöztem a szegény labradorunkat – mesélte Geri. – Ő pedig tűrte, mert minden alkalommal „gyógyszert” adtam neki valami finomság formájában.

– A szülei is állatorvosok?

– Nem. Apám könyvelő, anyám adminisztratív munkát végez, a húgom pedig fitneszedző.

– És maga a parancsolgatóbb kettejük közül? – Még mindig nem tudta elhinni.

Geri nevetett.

– Edzőként Alex sem ismer kegyelmet. Részt vettem az egyik aerobikóráján, másnap alig bírtam mozogni. – Mosolygott. – Megbízott, hogy keressem meg a legjobb crème brûlée-t Párizsban, mert meg akar látogatni. – Mosolya még szélesebb lett. – Élvezetes lesz.

Gerinek csodálatos, ragyogó mosolya volt. Nyilvánvalóan nagyon közel áll a családjához: amikor róluk beszélt, hirtelen nem tűnt olyan elveszettnek. Antot furcsa érzés kerítette hatalmába, amit nem tudott pontosan megfogalmazni. Olyan sokáig elnyomta, hogy alig ismert rá.

– Üdv Párizsban – emelte felé a csészéjét.

– Köszönöm. Nagyon vártam már, hogy itt lehessek.

– Ez nagy változás. Mi késztette rá, hogy Párizsba jöjjön?

Egy pillanatra komor kifejezés suhant át Geri arcán. Nyilván nem akar erről beszélni. Ant megértette: az ő életének is voltak olyan részei, amelyekről nem szívesen beszélt.

– Mindig is lenyűgöztek a pandák – magyarázta Geri. – És amikor megkaptam a lehetőséget, hogy részt vegyek a nemzetközi tenyésztési programban, nem kellett sokat gondolkodnom.

– Holnap bemutatom a pandákat és a gondozójukat. Talán szeretne velem tartani egy napra, hogy megismerje a napi rutinunkat és a csapat többi tagját.

– Nagyon szívesen. Örülök, hogy itt bővíthetem a tudásomat, és remélem, a tapasztalataimmal én is hozzájárulhatok a munkához.

– Abban biztos vagyok – válaszolta Ant. – Ma este én fogok vacsorát főzni.

– Ez kedves. Talán főzhetnénk felváltva, amíg itt vagyok. Idő- és energiapazarlás lenne, ha külön-külön főznénk. És szívesen kiveszem a részem a házimunkából.

– Van takarítónőm. De a főzésben benne vagyok, hogy felváltva csináljuk.

Azt Gerinek nem kell tudnia, hogy általában a menzáról hoz ebédet, amit az íróasztalánál eszik meg, este pedig szendvicset készít magának. De a családjában mindig is nagy szerepet játszott a vendégszeretet, és nem akart elmaradni ettől a hagyománytól.

– Valami egyszerűre gondoltam. Provence-i csirke sajttal és gyümölccsel?

– Csodálatosan hangzik – mondta Geri. – Segíthetek valamiben?

– Nem. Csomagoljon ki és rendezkedjen be. A vacsora hétkor lesz kész. Mit kér: vöröset, fehéret, rozét?

– Mindegyiket szeretem. Amelyik legjobban illik az ételhez.

– D’accord. Akkor később találkozunk.

2. FEJEZET

Geri kicsomagolta a bőröndjét, és elrakta holmiját a szekrénybe.

Új kollégája rejtély volt számára. Antoine Bouvier igazi úriember, de nagyon tartózkodó. Marie azt mondta a telefonban, hogy ő ajánlotta fel, hogy lakhat nála, de amióta az előbb megemlítette, hogy talán jobban érezné magát egy nőnél, Geri azon tűnődött, hogy talán mégis rábeszélték.

A legjobbat kell kihoznia a helyzetből. És van egy csomó dolog, amiért hálás lehet. Először is: a szoba gyönyörű volt. Az ablakok előtt átlátszó és vastagabb, kékeszöld függönyök lógtak. Az ágy fehérre festett fából készült, és világoskék mintás ágyneművel volt bevetve. A szekrény, a fésülködőasztal és az éjjeliszekrény szintén fehér volt, a világos parkettát szép kék szőnyeg borította. A legjobb azonban a kilátás volt: láthatta a Sacré-Coeur-bazilika egy részét.

Ránézett a karórájára. Még egy óra vacsoráig. Küldött néhány üzenetet és egy fotót a kilátásról a családjának és a barátainak, aztán kezdett listát készíteni a helyekről, amelyeket meg akar látogatni Párizsban.

Amikor egy óra múlva felment a lépcsőn, az étkezőasztal már meg volt terítve. Elindult a konyha felé, de az ajtóban megállt.

– Mennyei illata van.

– Tökéletes időzítés – mondta Antoine a bókjára nem reagálva.

Kivett egy üveg fehérbort a hűtőből, és felbontotta. Az ételt az asztalra tette, és egy mozdulattal jelezte Gerinek, hogy szolgálja ki magát.

– Finom – mondta Geri, miután megkóstolta.

– Örülök, hogy ízlik.

Ennél többet nem mondott. A csend kellemetlen volt, ezért Geri ismét megszólalt:

– Említette, hogy holnap körbevezet. Megkérdezhetem, mi a program?

– Általában nyolcra megyek be. Bemutatom a csapatnak, aztán megnézzük a napi tervet, és megbeszéljük az aktuális eseteket. Jelenleg van egy elefántunk, amit tegnap megcsípett valami a szemhéján, és egy nőstény okapi, aminek fel van dagadva az állkapcsa, meg kell röntgenezni.

– Altatásban csinálják?

– Nem, az ő esetében kondicionálással dolgoztunk – magyarázta Antoine. – Az okapik elég kiszámíthatatlanok, ha altatásban vannak. Akkor röntgenezzük, amikor még eszméleténél van.

– Hogyan?

Antoine szája mosolyra húzódott, és Gerinek elakadt a lélegzete. Ha épp nem volt távolságtartó és hallgatag, Antoine Bouvier elbűvölő volt.

– Meg lett neki tanítva, hogy egy finomságért mozdulatlanul álljon. Így kevesebb stressznek van kitéve, és elkerülhetők az altatás kockázatai.

– Zseniális – mondta Geri csodálattal.

– Cambridge-ben nem így csinálják?

– Nekünk nincsenek okapijaink.

– Nem kell feltétlenül okapinak lenniük. Minden állat reagál a kondicionálásra.

– Mint Pavlov kutyája.

Antoine egyetértőn bólintott, és Geri szíve kihagyott egy ütemet. Nem lehetett nem észrevenni, hogy Antoine szeret állatokról beszélni. Hogy ne szakadjon meg a beszélgetés, megkérdezte:

– Mi a kedvenc állata?

– Állatorvosként nem lehetnek kedvenceim.

Geri figyelmen kívül hagyta a választ, mert minden állatorvosnak, akit ismert, volt olyan állatfajtája, amelyik különösen a szívéhez nőtt. Ezért csak sokatmondó pillantást vetett rá.

Ant sóhajtott.

– Hát jó: a tigris. Van egy fehér bengáli tigrisünk, Bianca. Ugyanazon a napon érkezett, mint én. Nagyon szeretem.

– Alig várom, hogy megismerjem. És a pandákat is.

– Akkor magának a pandák a kedvencei?

– Pontosan. A legkorábbi emlékem a londoni állatkertből valók. A szüleim vettek nekem egy plüsspandát és egy könyvet, amiből minden este fel kellett olvasniuk, amíg szét nem esett. – Mosolygott az emlékre.

– Remélhetőleg hamarosan itt is lesz kölyök – mondta Antoine. – Csen viselkedése mindenesetre arra utal, hogy nemsokára érkezik a termékeny időszak.

– Akkor pont jókor csatlakoztam a csapathoz – válaszolta Geri. – Természetes módon fogjuk pároztatni őket?

– Nem. Már kétszer megpróbáltuk, de sikertelenül. Tavalyelőtt a hímünk, Bohai elakadt, úgy tűnt, nem tudja, mit kell tennie. Még egy speciális rámpát is építettünk neki, de az se segített. Tavaly már pedzegette, csak akkor meg Csent nem érdekelte. Idén mesterséges megtermékenyítéssel szeretnénk próbálkozni.

– Ahhoz mindkét medvét altatják?

– Igen. Bohaitól altatásban spermát veszünk, és összekeverjük a nemzetközi kriokonzervációs bankból származó felolvasztott spermával, aztán ezzel megtermékenyítjük Csent, szintén narkózisban. Négy egyetemi hallgató lesz jelen, hogy megfigyelje a beavatkozást, és egy kis gyakorlati tapasztalatot szerezzen. – Felhúzta a szemöldökét. – Gondolom, van tapasztalata narkózissal?

– A gyakorlatomon altattam néhány állatot, mielőtt megcsináltam a mesterdiplomámat, és átmentem vadállatorvostanra – mondta Geri.

– Miért döntött a vadállatorvostan mellett?

Mert a haszonállatokkal való munka olyan eseményhez vezetett, amely alapvetően megváltoztatta az életét, és összetörte a szívét. De egy idegennek nem fogja megemlíteni.

– Mindig is érdekelték az egzotikus állatok – válaszolta helyette. – A válásom után alaposan átgondoltam az életemet, és eldöntöttem, min kell változtatnom.

A karrierváltás segített elterelni a figyelmét a vetélésről, és túllépni azon, hogy Mark és ő nagyon mást várt az élettől. Azóta küzdött a félelemmel, hogy talán soha nem lesz olyan családja, amilyet szeretne. De Antoine Bouvier-nak nem kell tudnia erről, ezért ismét témát váltott.

– Nagyon remélem, hogy Csen lekölykedzik. Gyengéim az állatkölykök – vallotta be. – Nincs jobb, mint összebújni egy kiscicával vagy kiskutyával.

– Van háziállata Angliában?

– Nem. Sokat dolgozom, nem tudnék annyi időt szánni rájuk, amennyit megérdemelnének.

Arról nem is beszélve, hogy Mark mindig ragaszkodott a makulátlanul tiszta otthonhoz – aminek utólag nézve figyelmeztető jelnek kellett volna lennie. Ehelyett teljes mértékben a páciensei gondozására koncentrált: a farmok kutyáitól és macskáitól kezdve a szarvasmarhákon át a sertésekig és juhokig.

Végül ez utóbbiak okozták a vesztét.

Megpróbálta elnyomni az emléket, és visszatért a háziállatokra:

– Mivel úgy tűnik, hogy nincs kutyája, feltételezem, hogy macskája van, aki éppen kóborol valahol a párizsi tetőkön.

– Nem, nincs. Én is sokat dolgozom, nem hiszem, hogy ez az állatnak jó lenne. – Megvonta a vállát. – De szeretem a munkámat… és a pácienseimet.

Mire a sajthoz és a gyümölcshöz értek, a munka témája is kimerült.

– Hány órakor kell indulnunk holnap? – kérdezte Geri.

– A Pigalle megállóig tíz perc séta, onnan körülbelül húsz perc metróval az állatkertig. Szerencsére nem kell átszállni.

– Csodálatos. És mivel ma maga főzött, holnap én fogok. Megmutathatná, hol van a közelben szupermarket.

Ant bólintott.

– A sarkon túl van pékség, hentes, zöldséges és sajtbolt. A szupermarket csak tíz perc gyalog. Most bocsásson meg, még el kell intéznem egy kis papírmunkát.

– Persze. Akkor holnap találkozunk.

Geraldine Milligan kizökkentette Antot a kerékvágásból. Világoskék szemeivel és éles tekintetével folyton azt az érzést keltette benne, hogy átlát rajta. Valójában hozzászokott, hogy esténként visszavonul, és elmerül a gondolataiban, de ez a nő a ragyogó mosolyával és élénk modorával elérte, hogy beszélgetésbe elegyedjen vele.

Ezekkel a tulajdonságokkal teljesen fel tudja forgatni rendezett életét. Óvatosnak kell lennie, mert ha még egyszer összetöri valaki a szívét, azt nem tudná elviselni.

Másnap reggel már főzött egy kanna kávét, amikor Geri feljött a lépcsőn. Együtt reggeliztek, aztán metróval elmentek a Belvédère Állatkertbe. Ott bemutatta neki a többi állatorvost és a vezető állatgondozókat, aztán áttekintették a napi programot, és elosztották a feladatokat.

– Először az okapival foglalkozunk – mondta Antoine. A hordozható röntgengéppel bement a kifutóba, és bemutatta Gerit Sylvie-nek, a gondozónak. – Geri a következő hónapokban nálunk fog dolgozni. Azért jöttünk, hogy röntgenfelvételt készítsünk Niáról.

– Szuper, akkor végre kiderül, mitől fáj az állkapcsa – mondta Sylvie meleg mosollyal. – Először még elvégzek vele néhány gyakorlatot, hogy veszteg maradjon a röntgen alatt.

Antoine Gerihez fordult:

– Tudja kezelni a röntgengépet?

– Természetesen.

Geri lenyűgözve figyelte, ahogy Sylvie egy darab fát nyújt Nia felé. Amint az állat megérintette az orrával, akáclevéllel jutalmazta. Sylvie többször megismételte a gyakorlatot.

– Az akác a kedvence? – kérdezte Geri.

– Igen, és néhány gyümölcs. – Sylvie vigyorgott. – Tudja, mit esznek a majmok a legszívesebben? Majomkenyeret.

Geri hangosan felnevetett.

– Ez jó, megjegyzem.

Antoine viszont alig mosolygott. Nem szereti a szellemes megjegyzéseket? Vagy csak tartózkodó a munkahelyén? Továbbra is rejtély volt számára.

Végül Sylvie befejezte a gyakorlatokat, és Nia mozdulatlanul állt, míg Geri a röntgengépet kezelte.

– Egy szomszéd kerületi fogorvossal dolgozunk együtt, aki állati fogakra specializálódott – magyarázta Antoine. – Megnézi a röntgenfelvételeket, és megmondja, mi a baj. – Röviden odabiccentett Sylvie-nek. – Szólok, amint többet tudok. Köszönöm a segítségedet.

Ezután a szemcsípéses elefánthoz mentek. Utána egy teknőst kezeltek, aminek letört a körme, de szerencsére nem gyulladt be a lába.

– És most jön az a rész, amit a legjobban várt – mondta Antoine a pandakifutó felé menet, és bemutatta a gondozót. – Ő Pierre, ő gondoskodik a pandáinkról.

– Csen a nőstényünk – magyarázta Pierre. – Az kínaiul azt jelenti, hogy „értékes”. Bohai pedig a hím, az ő neve „tengert” jelent.

– Klassz nevek. – Geri a lehető legközelebb lépett az üvegfalhoz. – És az állatok gyönyörűek.

– Hogy vannak? – kérdezte Antoine.

– Csen egy kicsit nyugtalan – válaszolta Pierre. – Mászkál a kifutóban, és hátrafele jár felemelt farokkal. És sokat játszik a vízben.

Geri tudta, hogy mindez a közelgő peteérés jele.

– És sokkal beszédesebb, mint máskor – folytatta Pierre. Mintha csak jelre várt volna, Csen elkezdett bégetni és nyüszíteni. – Bohai nem veszi le róla a szemét. Még le kell vennem a mai vizeletmintát… – Elhallgatott, amikor Csen elkezdett vizelni. – Mindjárt jövök.

– Közeleg a párzási időszak – jegyezte meg Antoine. – Remélem, sikerül levennie a mintát, mielőtt mindet felszívja a föld. Akkor összehasonlíthatjuk a tegnapival.

Sikerült.

– Egy hete magammal hordok egy lezárt tasakot steril fecskendővel – magyarázta mosolyogva Pierre.

– Szerencsénk van – mondta Antoine, és átvette a felcímkézett ampullát, aztán továbbvezette Gerit a többi kifutóhoz.

Ebédszünetben Antoine szendvicset evett a kantinban a kollégáival, de elég korán elbúcsúzott, mert még papírmunkát kellett elintéznie.

– Maradjon itt, és élvezze a szünetet – utasította Gerit.

– Ne vegye magára – mondta Valerie, a fiatal állatorvosi asszisztens, miután Antoine elment. – Csoda, hogy egyáltalán ilyen sokáig maradt. Általában az íróasztalánál ebédel.

– Mindenkivel ilyen távolságtartó? Azt hittem, csak velem.

– Ne aggódjon. Antoine remekül bánik az állatokkal, és mindig nagyon türelmes, csak hát… nem éppen társasági ember.

– Már nem – vetette közbe Émilie, a vezető állatorvosi asszisztens. – Mielőtt… – Elhallgatott, és összeráncolta az orrát. – Nem akarok pletykálni.

– Nem árulok el semmit – ígérte Geri. – De ha van valami, amit tudnom kellene, nehogy… – Megállt, és hadonászott a kezével, a „nehogy valami rosszat mondjak” francia megfelelőjét keresve.

– Faire une gaffe? – segítette ki Valerie.

Émilie bólintott.

– Mondjuk úgy, hogy az exe néhány éve összetörte a szívét, és most már senkit sem enged közel magához. Kivéve talán a szüleit és a húgát, de ők a Loire-nál laknak. – Megvonta a vállát.

Geri ismerte ezt, de neki a családja és a barátai nem engedték, hogy visszahúzódjon a csigaházába. Azóta igyekezett újra egy kis napfényt csempészni az életébe.

– Tényleg kár – mondta halkan. – Köszönöm a figyelmeztetést, észben tartom.

Még egy darabig beszélgetett a nőkkel Párizsról, aztán visszament Antoine irodájába.

– Mi a program ma délután? – kérdezte.

– Még több kifutót fogunk meglátogatni. Egyébként a vizeletminta ígéretes, Csen ösztrogénszintje elérte a csúcsot. Úgy tűnik, ovulál. Holnap reggel elvégezzük a mesterséges megtermékenyítést.

– Ez fantasztikus hír! – kiáltott fel Geri.

– Én fogom elvégezni az első szedációt, és egy háromfős csapat lesz felelős az altatásért. Az egyikük a lélegeztetést végzi, a másik felügyeli az altatószereket, a harmadik pedig a dokumentációt csinálja, míg én végrehajtom a megtermékenyítést. Más szóval ez azt jelenti, hogy maga, Jacques és Émilie fog segíteni.

– Melyiket kell csinálom?

– Választhat.

– Akkor vállalom a lélegeztetést.

A nap folyamán Geri találkozott Marie-val a személyzeti osztályról, aki lelkesen fogadta. Amikor közeledett a munkaidő vége, az asszisztensek és Jacques, a másik állatorvos elhagyták az állatkertet.

– Mikor szokott hazamenni? – kérdezte Geri Antoine-tól.

Antoine széttárta a karját, és vállat vont.

– Az attól függ, mennyi papírmunkám van. Sajnos ma még egy halom vár rám. Egyedül is hazatalál?

Geri arra gondolt, hogy csak ürügynek használja a munkáját, hogy kerülje őt, de végül kedves mosolyt küldött felé.

– Persze. Hány órakor szeretne vacsorázni?

– Én, ööö…

– Hétkor?

– Tényleg nem kell főznie rám.

– Ha gondolja, mehetünk étterembe is. Én fizetek.

Egy pillanatra pánik futott át Antoine arcán. Gerinek eszébe jutott, amit Émilie mondott: még mindig össze van törve a szíve. Maga is jól ismerte ezt az érzést. Marknak időközben új élettársa lett, és Geri örült neki, ugyanakkor azt kívánta, bárcsak másképp alakultak volna a dolgok. Az élet sokkal egyszerűbb lett volna, ha mindketten ugyanazokat a célokat követik, és nem kellett volna aggódnia a termékenységéért a Q-láz után.

– Készítek valami egyszerűt, amit szükség esetén felmelegíthetek – folytatta. – Csak írjon egy üzenetet, amikor hazafelé tart, akkor rögtön ehetünk, amikor megérkezett.

– D’accord.

Geri a telefonján lévő térkép segítségével megtalálta a boltokat, amelyeket Antoine ajánlott neki. Valószínűleg arra számított, hogy valami unalmas angol ételt fog feltálalni neki, és meg akarta lepni.

Ant nehezen tudott a munkájára koncentrálni, és tudta, hogy Geri az oka. Egyszerűen kibillentette az egyensúlyából. Végül összecsukta a számítógépét, elindult a metróhoz, és írt Gerinek egy üzenetet, hogy húsz perc múlva otthon lesz.

Amint belépett a lakásba, finom illat csapta meg az orrát. Geri megjelent a konyha ajtajában, és ragyogó mosollyal fogadta. A szíve gyorsabban kezdett verni, és mély levegőt kellett vennie, hogy megnyugodjon. Figyelmeztette magát, hogy nem szabad egy mosolynak ilyen hatással lennie rá.

– Helló. Elintézte a papírmunkát?

– Nagyjából – válaszolta Ant. – Finom az illata.

Geri mosolygott.

– Az egyik legjobb barátnőm az egyetemről megtanította az anyja keralai csirkecurry receptjét. Lepénykenyér, rizs és dhal van hozzá. Gondoltam, ehetnénk a teraszon, gyönyörű az este.

A mosolyával teljesen összezavarta Antot. Tudta, hogy óvatosnak kell lennie, és ez még inkább tudatosult benne, amikor kilépett a tetőteraszra. Otthonos hangulat volt, tökéletes egy kellemes estére kettesben. Céline óta nem volt ilyen közel nőhöz. Rossz érzés fogta el, de alig volt ideje ezen gondolkodni, mert nem sokkal később Geri tálalta a vacsorát.

– Nagyon finom – dicsérte Ant az első falat után.

– Örülök, hogy ízlik. A rizs kivételével mindenből túl sokat főztem, de lefagyaszthatjuk. Vagy holnap megesszük a maradékot.

– Nekem az is jó. Tetszett az első nap az állatkertben?

Geri bólogatott.

– Már alig várom a holnapot.

– Ha már úgyis végrehajtjuk a megtermékenyítést, az éves egészségügyi vizsgálatot is elvégezzük a pandákon. Megmérjük a súlyukat, megvizsgáljuk a fogaikat és a vérüket.

– Logikus.

Étkezés alatt tovább beszélgettek a pandákról. Miután leszedték az asztalt, Ant főzött egy kanna kávét, és visszamentek a tetőteraszra.

– Megnéztem a beosztást – kezdte Geri egy idő után. – Szerdán szabadnapos vagyok.

– Van már valami terve?

– Szeretnék megnézni néhány nevezetességet. Láttam, hogy szerdán maga is szabadnapos. Arra gondoltam… – Szégyenlősen nézett rá. – Eljönne velem?

Erre Ant tényleg nem számított. Egy pillanatig nem tudta, mit mondjon. Szívesen elment volna vele felfedezőútra, de félt, hogy túl közel kerül hozzá, és az komolyan felforgatná az életét.

– Nagyon kedves – válaszolta végül –, de dolgozni akarok szerdán, hogy megnézzem, hogy viselték a pandák a beavatkozást.

Geri láthatóan erőltette a mosolyt.

– Semmi baj. Csak egy ötlet volt.

Ant észrevette a csalódást, ami átfutott az arcán, és bűntudat fogta el. Tényleg olyan szörnyű lenne megmutatni neki a várost? Végül is csak segítene beilleszkedni egy kollégának…

De nem, legjobb, ha távolságot tart, mielőtt valami butaságot csinálna.

– Mivel maga főzött, én mosogatok.

Az arckifejezéséből ítélve Geri pontosan tudta, hogy ez csak ürügy, hogy elkerülje őt. Ismét bűntudat fogta el, de túl bonyolult lenne mindent elmagyarázni neki.

– Később találkozunk – motyogta csak, és elindult a konyhába.

3. FEJEZET

Kedd reggel nagy volt a nyüzsgés az állatkertben. Antoine másfél órával korábban kezdte a munkát, hogy a megtermékenyítés előtt megnézze azokat az állatokat, amelyek sürgős ellátásra szorultak. Ezután mindent előkészített a csapatának a műtőben. Geri a lélegeztetést végzi, Jacques adagolja az altatószert, Émilie pedig a dokumentációért felel.

– Amíg el nem altatjuk őket, csak néhány embert akarok a közelükben hagyni, hogy elkerüljük a további stresszt. Amint elaludtak, az állatkert-igazgatók és a vendégelőadó figyelheti a műtétet, a négy hallgató pedig asszisztálhat az irányításunk alatt. Mindenki egyetért?

A csapat minden tagja bólintott.

Geri csodálta Antoine professzionális és udvarias modorát. Nyilvánvaló volt, hogy számára az állatok a legfontosabbak, jóllétüket az állatkert vállalati politikája elé helyezi. Emellett Geri nagyra értékelte, hogy mindig észrevette, ha valamit nem ért, és lefordította neki.

– Rendben, van még kérdés? – Egy pillanatig elhallgatott. – Jól van. Akkor megyek a hallgatókért.

Rövid idő múlva visszatért négy végzős orvostanhallgatóval. Miután bemutatta őket a többieknek, az állatgondozóhoz fordult:

– Pierre, tudom, hogy a csapatod egész éjjel figyelte a pandákat. Megerősíted, hogy egyik sem evett vagy ivott semmit az elmúlt tizenkét órában?

– Igen – válaszolta Pierre. – Morcosak, mert kihagyták a reggelit, de majd kapnak egy extra adag bambuszt, ha felébredtek.

– Jó. – Antoine sorban végignézett a hallgatókon. – Gondolom, tudják, miért tettem fel ezt a kérdést?

– Hogy ne kerüljön a tüdőbe a gyomortartalom az altatás alatt – válaszolta az egyik hallgató.

– Pontosan.

Antoine ritka mosolyra húzta ajkát, és Geri hátán izgatott borzongás futott végig. Össze kell szednie magát, elvégre dolgoznak.

– Akkor kezdjük is el – folytatta Antoine. – Az altatáshoz, ha lehet, inkább injekciót használok, mint nyílvesszőt. Ehhez először Boheit, a hímet csalogatjuk be a ketrecbe.

Ant jelentőségteljes pillantást vetett Gerire, remélve, hogy megérti a célzást, és ő is feltesz egy kérdést a hallgatóknak.

– Miért a ketrecet használjuk? – kérdezte Geri.

– Hogy ne essenek el és sérüljenek meg – válaszolta az egyik hallgató.

Geri elmosolyodott.

– Ez az egyik ok. És a másik? – Mivel egyikük sem reagált, hozzátette: – Nekem a gyengéim a pandák, de tényleg olyan aranyosak, mint ahogy a legtöbb ember hiszi?

Jó kérdés, gondolta Ant. Geri gondolkodásra készteti őket, ahelyett hogy megadta volna a választ.

– Nem, mert mégiscsak medvék – szólalt meg az egyik hallgató. – És azok veszélyesek.

– Pontosan – mondta Geri.

A négy diák kíséretében elhagyták a vizsgálati szobát, és a pandakifutóhoz indultak. Pierre becsalogatta Bohait a ketrecbe, aztán Ant letérdelt mellé, és gyengéden megsimogatta a hátát, mire az állat felnyögött. Ant megnyugtatta, és beadta neki az injekciót.

Amíg várták, hogy hatni kezd, elmagyarázta a diákoknak, mi történik. Néhány perc múlva Bohai feje egyre nehezebb lett, és egy további negyedóra múlva már biztonságosan kinyithatták a ketrecet.

Geri lélegeztetőmaszkot tett az állatra.

– Miért van erre szükség? – kérdezte. Mivel egyik diák sem válaszolt, elmagyarázta: – A szállítás alatt fenn kell tartanunk az oxigénszaturációt. Hol van a legjobb hely a pulzusmérő rögzítésére?

– A nyelvén vagy az arcán – válaszolta egy diák.

– Miért nem a fülén? – vetette közbe.

– Mert ott nem lenne garantálva a hibátlan adatátvitel, és lecsúszhat a csipesz – válaszolta egy másik diák.

– Nagyon jó – mondta Geri mosolyogva. – Rögzítse a nyelvéhez, én majd ellenőrzöm.

A diák megtette, aztán óvatosan egy ponyvára fektették Bohait, megmérték, majd bevitték a vizsgálószobába.

– Mandzsettát teszek a lábára, megmérem a vérnyomását – magyarázta Geri.

Aztán ellenőrizték a légutakat és a fogakat.

– A légzés mindkét oldalon rendben van – erősítette meg az egyik diák.

Antoine bólintott Gerinek, mire őt meleg érzés árasztotta el. Munkaidőn kívül még kissé ügyetlenül viselkedtek egymás társaságában, de az állatkertben kétségtelenül egy hullámhosszon voltak.

Antoine spermát vette a pandából, miközben elmagyarázta a jelenlévőknek az eljárás lépéseit. Végül Jacques beadott az állatnak egy gyógyszert, hogy megakadályozza a hányást.

– Készen állunk az ébresztésre? – kérdezte Antoine.

– Készen – erősítette meg Jacques és Geri.

Együtt vitték Bohait egy ketrecbe, ahol lassan magához tért. Miután Antoine meggyőződött róla, hogy jól van, visszavitték a kifutójába. Ezután Csent is megvizsgálták, elvégezték a megtermékenyítést, végül őt is visszavitték a helyére.

Az utólagos megbeszélés során Antoine türelmesen válaszolt a diákok kérdéseire, és gondoskodott róla, hogy Geri, Jacques, Émilie és Pierre is lehetőséget kapjanak hozzászólni. Geri teljesen más szemmel nézett Antoine-ra. Ma sokkal barátságosabb és szimpatikusabb volt, mint tegnap. Észrevette, hogy az egyetlen diáklány lopott pillantásokat vet rá. A helyében valószínűleg ugyanezt tette volna, és nemcsak azért, mert Antoine jóképű, hanem mert magával ragadó szenvedélyt mutatott a munkájában.

Vajon a magánéletében is ilyen szenvedélyes? A gondolatra forró borzongás futott végig a hátán.

Miután elbúcsúztak a látogatóktól, mindenki visszatért a munkájához. Geri észrevette, hogy Antoine lemondott az ebédről és a délutáni szünetről, hogy megnézze a pandákat. Nehezen tudott elszakadni, csak akkor ment haza, miután Pierre megígérte, hogy felhívja, ha valami probléma adódna.

A metró túl zajos volt a beszélgetéshez, de amint beléptek a lakásába, Geri Antoine-hoz fordult:

– Üljön le, én készítek friss lepénykenyeret és rizst, és felmelegítem a tegnapi maradékot. Korán bementünk, és nem is ebédelt.

– Szemmel akartam tartani pandákat. Egy ilyen altatást nem szabad könnyen venni.

– Reméljük, sikeres volt. Hat hónapon belül kiderül.

– Ha nem lesz álvemhesség – vetette fel Antoine. – Rá kell vennünk, hogy eltűrje az ultrahangvizsgálatot. Pierre szerint mézes vízért vagy édesburgonyáért bármit megtenne.

– A mai állatkertek nagyon különböznek a gyerekkorombeliektől – jegyezte meg Geri.

– Teljesen egyetértek – bólintott Antoine. – Miután megismertem Bertrand-t, a szamarat, mindig azt hittem, hogy haszonállatokkal fogok dolgozni. De aztán egyetemista koromban lehetőséget kaptam egy projekten dolgozni az állatkertben, és eldőlt a sorsom.

A története Geri a saját szakmai pályafutására emlékeztette, de nem akart a múltról beszélni, ezért csak annyit mondott:

– Akkor csinálom a vacsorát.

Másnap reggel Ant már korán elment otthonról. Kicsit bűnösnek érezte magát, amiért egyedül hagyta Gerit az első szabadnapján, de aztán eszébe jutott, hogy nem felelős érte. Mindazonáltal munka előtt még beugrott a sarki pékségbe, vett néhány croissant-t, és egy kis cetlivel a konyhában hagyta őket.

„Gondoltam, örül neki reggelire. Jó városnézést. Ma én főzöm a vacsorát.”