T. M. Logan

CSALÁDI FÉSZEK

T. M. Logan

CSALÁDI
FÉSZEK

A mű eredeti címe

The Dream Home

Copyright © T. M. Logan, 2024

Hungarian translation © Szieberth Ádám

© General Press Könyvkiadó, 2026

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is. A könyv szövegét részleteiben és egészében is tilos másolni és felhasználni a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

SZIEBERTH ÁDÁM

ISBN 978 615 104 221 2

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő HORVÁTH ANNAMÁRIA

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Fantasztikus gyerekeimnek,

Sophie-nak és Tomnak,

akik nap mint nap okot adnak arra,

hogy büszke legyek rájuk

A holtak őrzik titkaikat.

(Alexander Smith: Dreamthorp)

ELSŐ RÉSZ

Nem lehet hozzászokni. Vagy legalábbis nem igazán. Ott lóg a fejed fölött, és vár a sorára, mint a kiegyenlítetlen tartozás. Egy percre sem tágít a tudat, hogy egyfolytában azt lesi, mikor botlasz meg, és az is egyértelmű, hogy készen kell állnod a pillanatra, amikor bekopog a múlt. Reménykedsz, hogy soha nem jön el ez a nap, mert tudod, minek kell történnie, ha mégis eljön.

1
vasárnap

A beköltözés napján, késő délután bukkanok rá valamire.

Ez a nap a cipekedésről szólt, meg a költöztetőknek főzött teáról, a százszor megjárt, széles lépcsősorról, a kipakolt dobozokról, az összerakott ágykeretekről, meg a gyerekeknek kiosztott apró-cseprő feladatokról, hogy elfoglalják magukat valamivel. Azaz a lázas tevékenységről, hogy életre keltsük ezt az öreg házat.

Még most sem tűnik igazán valószerűnek ez az egész, pedig már azon vitatkozunk Jess-szel, hogy hol kezdjünk hozzá az új otthonunk csinosításához. Festéket, új szőnyeget évtizedek óta nem látott egyik szoba sem. „Felújításra szorul”, mondta reménykedő mosollyal az ingatlanos, de mi első látásra beleszerettünk a magas mennyezet, nagy ablakok, égre törő kémények és faborítású nyeregtető által fémjelzett, zegzugos, útvesztőszerű Viktória-kori házba. A méretes bejárati ajtó fölötti, művészi kivitelű kőpárkányon az 1889-es évszám díszeleg, és van hat hálószoba, három fürdőszoba, két nappali, valamint pince, kamra és egy barátságos kis zug – azaz tömérdek hely.

Tudtuk, hogy rengeteg munkát kell majd beletennünk, hiszen másképp aligha tudtunk volna házat venni itt, Nottingham szívében, a The Park negyedben, amely a vár melletti vadasparkról kapta a nevét. A királyi vadászatok céljára létesített park helyén most pazar, tizenkilencedik századi rezidenciák és fallal körülvett kertek sorakoznak a zöldövezeti nyugalmat árasztó, széles, árnyas utcákban.

Már a szemetet takarítom össze a legfelső, harmadik szinten. Ólomlábakon járok, és a hátam is kezd fájni, miután felcipeltem ide egy nagy halom régi újságot, valamint a lépcsőfordulóban hagyott, ősöreg kempingágyat, a kitört üvegű könyvszekrényt, a több doboz csempét és a több kukazsáknyi dohszagú ruhát.

A legkisebb manzárdszobában az áporodott levegő arról árulkodik, hogy ki tudja, mióta nem járt ott senki. A falon egy régi, beépített ruhásszekrény váza csüng. Jól látszanak a szilánkosra tört, forgácslemez polcok, mert a tolóajtónak csak az egyik szárnyát sikerült becsukni. A másik teljesen levált a görgőről, a szekrény töredezett keretéből kiálló szögek, csavarok pedig mintha csak a csemetéink kis kezére várnának. Nagyon úgy néz ki, hogy bármikor összedőlhet az egész tákolmány, ezért feszítővasat ragadok. Miután a szekrény levált a falról, lekalapálom a kiálló szögeket, és szétszedem. A darabjait a sarokban kupacolom fel.

Már eddig is úgy tűnt, hogy itt minden helyiségnek van valami váratlan furcsasága, avagy kuriózuma, és lám, ez a kis lyuk sem kivétel.

A beépített szekrény mögötti falat ugyanis nem lefestett vakolat vagy tapéta borítja, és nem is csupasz tégla, hanem sötét fatáblák, mint a földszinti folyosót. Igen, a fal teljes szélességét a padlótól a plafonig befedik a diófa vagy talán tíkfa táblák. Nagy előrelépés ez a szekrényhez képest, és nagy kár, hogy a tetszetős falburkolatot egy ilyen rusnya, ormótlan bútordarab mögé rejtették.

Nagyon szép munka a hét tábla magas és tizenkét tábla széles fal. Tökéletesen illeszkednek egymáshoz a táblák, és csak a szekrényt rögzítő csavarok helyén rondít bele a képbe egy-egy lyuk.

Végigsimítok az egyik táblán: tükörsima a faanyag. Hátrébb lépek, és gyönyörködöm egy kicsit a falban, majd gyorsan lövök egy fotót, hogy Jessnek is megmutathassam, mit fedeztem fel. Szinte ragyognak a táblák a tetőablakon besütő késő délutáni napfényben, mint a polírozott bronz, és mintha az egész egy tömbből lenne…

Még egyszer megnézem magamnak a fotót, majd ismét a falra vándorol a tekintetem. Összevetem a nagy felbontású képet a szemem elé táruló valósággal.

A fotón pont jó szögben vetül a falra a napfény, így feltűnik, hogy szépen dolgozott ugyan a mester, de azért nem hibátlanul. Vagy az is lehet persze, hogy a ház mozgatta meg egy kicsit öreg csontjait, amióta ez a faburkolat idekerült… Egy szó, mint száz, a fényképen azt látom, hogy a jobb szélső táblák közt húzódik egy leheletfinom, függőleges vonal.

Szabad szemmel még mindig nem tudom kivenni, de amikor végighúzom az ujjamat a két táblasor között, már érzem a szinte láthatatlan illesztést. Feljebb kúszik a kezem, aztán lesiklik az ujjam a padlóig, majd vissza a plafonra, majd keresztbe, majd ismét lefelé…

És nagyon úgy néz ki, hogy ez nem csupán egy „mezei” illesztés.

Hanem egy ajtó körvonala.

Talán valami régi csöveket rejtettek el ilyen ügyesen, hogy szép legyen a fal, és diszkréten elérhessék, ha kell. Vagy talán még egy kis padlásszoba bújik meg a tető alatt?

Kulcslyuknak, lakatnak, retesznek nem látom nyomát. Egy hosszú percig tapogatózom, hátha ki lehet húzni, be lehet tolni vagy el lehet forgatni valamelyik táblát, de hiába.

Végül ingerülten, nyitott tenyérrel rácsapok a középső fatáblára, és megnyomom.

Az ajtó, bár kissé vonakodva, de kattan egyet, és résnyire nyílik kifelé, azaz felém. Egy pillanatra kővé dermedek, majd veszek egy nagy levegőt, és szélesre tárom. Egy picit sem nyikorog a zsanér.

A küszöb mögött koromsötét van, és a régi téglák meg a lassú rothadás állott dohszaga terjeng, amelyet hosszú-hosszú ideje nem lélegzett be senki. Kicsivel gyorsabban ver a szívem, amikor előhúzom a zsebemből a telefonomat, és a bekapcsolom a zseblámpa funkciót. A fehér fény ugrándozó árnyakat vetít a karosszékre, a kisasztalra és a falhoz betolt komódra. Jól látszik, hogy vastagon belepi őket a por, és csupa pókháló mindegyik.

Tehát nem régi csöveket takar a fatábla burkolat.

Sőt, még csak nem is egy kis tárolófülkét.

Hanem egy komplett szobát.

2

Tudtam, hogy valami nem stimmel ezzel a helyiséggel!

Valamivel kisebb ugyanis, mint a beépített szekrényes szoba, ahol állok, azaz kétoldalt nem pont ugyanott végződik a fala. A katolikusüldözés korát juttatja eszembe, amikor a bujkáló papoknak csináltak ilyen kis titkos zugokat, de annyira azért nem régi a ház. Hiszen, mint már említettem, 1889-ben épült, és tudomásom szerint azóta legalább kétszer bővítették.

Behívom a telefonomon az ingatlanügynökség weboldalát, majd rákattintok a ház alaprajzára, és ráközelítek a felső szintre. Úgy tűnik, hogy a beépített szekrényes szoba méretei stimmelnek: három méterszer három hatvan. A rejtett zugot viszont nem jelzi az alaprajz, tehát alighanem olyan régen alakították ki, hogy mára feledésbe merült.

Behúzom a nyakamat, és belépek a fatábla burkolattal álcázott ajtón.

Megköhögtet az évek során felgyülemlett por, a régi faanyag és a porladó tégla szaga, a talpam alatt pedig megnyikordul egy padlódeszka. Kővé dermedek, és furcsa érzés fog el. Mintha illetéktelenül behatolnék valakinek a személyes terébe, pedig tudom, hogy ez nevetséges, hiszen immár a miénk a ház és mindaz, ami benne van. A fenti lépcsőforduló az 1970-es évekből való, örvénylő mintázatú szőnyege éppúgy, mint a pincében sorakozó, rozsdamarta festékesvödrök, a spájzban felejtett, megfakult szakácskönyvek és a nappali cigarettafüsttől megsárgult, texturált mennyezete. Mindezt itt hagyta az idős tulaj, így most már a mi tulajdonunkat képezi.

A körbepásztázó telefonom erős fénye táncoló árnyakat vetít a falakra meg a bepókhálózott sarkokra. Az egyik oldalon a csupasz téglára szögelték rá a régi szőnyegeket, a másikon a nyeregtető miatt ferde a fal. A foszladozó huzatú, alacsony karosszék melletti kisasztalon barna kerámia poháralátétet látok, amelyre valaki, valamikor réges-régen, talán ráhelyezett egy csésze teát. A falhoz betolt, ütött-kopott komód faanyaga már-már feketébe hajlik, a plafonról lecsüngő csupasz villanykörte pedig rég kiégett, így hiába húzom meg a kapcsolózsinórt.

A komód jobb oldalát egyetlen ajtó tölti ki, baloldalt viszont kétszer négy, azaz nyolc kis fiók sorakozik. Először az ajtóval próbálkozom, amely nyikorogva ki is nyílik, de csak pókhálót és rovarhullákat rejt. A legfelső fiók zárva van, miként az alatta lévő is, meg a harmadik is.

A felcsigázott kíváncsiságomhoz immár csipetnyi frusztráció is társul, és ez a kettő már gyerekkoromban is veszélyes elegyet alkotott. Egy falba rejtett ajtó, egy titkos szoba, egy bezárt komód… Muszáj látnom, hogy mi van a fiókokban! Hiszen lehet, hogy pénzt, ékszereket, aranyérméket rejtenek, vagy talán egy banki széf kulcsát, és nekünk bármelyik igen jól jönne, pláne most.

Biztosra veszem, hogy az agyatlanul alkalmazott nyers erő jobb belátásra bírná a fiókokat. Ismét behúzom a nyakamat, átbújok az alacsony ajtónyíláson, és meg sem állok a lépcsőfordulóban hagyott szerszámosdobozig. Előkeresem a legnagyobb lapos fejű csavarhúzót meg egy régi vésőt, majd, a legrosszabb esetre is felkészülve, a jó nehéz, tükörsima felületű feszítővasat is magamhoz veszem. Agyatlan, agyatlanabb, legagyatlanabb…

Először a vésőt dugom be a legfelső fiók és a komód fakerete közti résbe. Aztán lenyomom a nyelet, majd teljes súlyommal ránehezedem, és…

És már hallom is a tompa reccsenést, amely után csak a véső fanyele marad a kezemben. Kihúzom a résből a letört pengét, és az eddiginél is nagyobb kíváncsisággal méregetem a komódot.

Megállapítom, hogy igen jól össze van rakva ez a régi bútordarab. Az a legkevesebb, hogy alaposan szemügyre veszem, mielőtt nekiesnék a feszítővassal.

Levonulok a lépcsőn a Minton-csempés padlójú földszinti folyosóra, és keresek egy hatvanwattos égőt a dobozban, amelyen az olvasható Jess gyöngybetűivel, hogy „BISZBASZOK”. Az ablakpárkányon lévő tálkában pedig megtalálom a kulcsokat, amelyeket a szerződés aláírása után kaptunk. Bejárati ajtó, hátsó ajtó, garázs, sufni, satöbbi.

A „satöbbiket” viszem magammal, amelyekről még nem tudom, hogy mihez valók. Rávilágítok a telefonommal a komódra, és a karosszék karfáján gubbasztva megpróbálom a fiókok zárjába illeszteni a kulcsokat.

De hiába. Még csak a méretük sem stimmel, azaz bele sem mennek a kis lyukakba.

Sóhajtok egy nagyot, és visszadugom a kulcsokat a farmerem zsebébe. A kíváncsiságom az eddiginél is nagyobb fordulatszámon, avagy pulzusszámon pörög. A fiókokat nyitó kulcs alighanem valami doboz, szekrény vagy apró kacatokat rejtő, régi befőttesüveg mélyén lapul. Vagy a szeméttelepen, több tonna háztartási hulladék alatt, egyszer s mindenkorra elszakítva a fiókoktól, amelyeket nyitott.

Vagy… Vagy talán mégsem. Hiszen aki időt, fáradságot nem kímélve kialakít egy ilyen rejtekhelyet, az nyilván nem ott tartja a kulcsot, ahol bárki könnyen megtalálhatja.

Kicserélem az égőt, majd ismét meghúzom a kapcsolózsinórt. Miután pislogtam párat, és megszokta a szemem az erős, fehér fényt, már nem hat olyan vészjóslónak a kis helyiség. Viszont jobban látszik rajta a kor, és az is, hogy milyen praktikusan avagy funkcionálisan van berendezve. Hát igen, sötétben minden sokkal ijesztőbb…

Bekapcsolom a telefonom zseblámpáját is, és megvizsgálom a komódot, majd a falat és az ajtókeretet.

Megint nyikordul a talpam alatt a padló. Leguggolok, és végigpróbálom a poros deszkákat, hogy nincs-e kilazulva valamelyik. Aztán a téglafalat veszem szemügyre, és végighúzom az ujjamat a habarccsal kitöltött fugákon, hátha valahol rést találok a pajzson. A téglák töredezettek, a habarcsot egyenetlenül kenték oda, de nem találok olyan hézagot, ahová kézenfekvő lenne eldugni egy kulcsot. Az ajtó nyers, csupasz, kezeletlen fakerete pedig a színpadi díszlet hátulját idézi, a falnak azt az oldalát, amelyet sosem látunk. Viszont igencsak masszív, és van olyan széles, hogy a tetején simán elférhet egy kulcs.

Felnyúlok, és elkezdek tapogatózni, de szinte azonnal megszúrja valami a mutatóujjamat.

Szitkozódva visszahúzom a kezemet. Az ujjam hegyén már ki is serkent a vér. Rávilágítok a telefonnal az ajtókeretre, és már látom is, amit addig nem láttam: a túloldalról bekalapált szögeket. Van vagy tíz-tizenöt darab, és egy centire is kiállnak a keretből meg a ferde plafonból. Lám, apró csapdákat rejt ez a kis lyuk, és az óvatlanság megbosszulja magát.

Hátralépek, leszopogatom a sebzett ujjamról a vért, és közben a sötét komódot bámulom, meg a szabad felületeket borító, érintetlen porréteget. Mintha csúfondárosan nógatnának a fiókok kis rézfogantyúi, hogy „Na, mi lesz?”.

Valószínűleg üres mind a nyolc. De nem ez a lényeg.

Hanem az, hogy van itt még egy furcsaság. A komód ugyanis, döbbenek rá, nem fér át a kis helyiség ajtónyílásán. Pedig nem mondhatnám, hogy böhöm nagy darab, de ahhoz túl magas, hogy be lehessen tuszkolni ide, és ugyanez vonatkozik a régi karosszékre is, amelyben ülök. Tehát már itt voltak, amikor megépült a fatábla burkolattal álcázott fal, amely elzárja őket a külvilágtól és a napfénytől. Itt rekedtek egyszer s mindenkorra.

Kézbe veszem a vaskos feszítővasat, és megpróbálom beékelni két fiók közé. Nem foghat ki rajtam ez az ősrégi monstrum!

Aztán felkapom a fejemet, és jól bevágom az alacsony plafonba, mert ezt hallom a hátam mögül:

– Te ezt most szét akarod verni, apu?

Egy farmeres-pólós lány törékeny alakja rajzolódik ki a szomszéd szobából beszűrődő fényben. Elsőszülöttem fintorogva néz körül.

– Szia, Leah! – mondom, és leteszem a feszítővasat. – Hogy haladsz a kipakolással?

– Lassan – mondja, majd belehunyorog a félhomályba, és azt kérdezi:

– Ez mi?

– Gondolom, valami tárolóhelyiség.

– És mit tárolnak benne? Azt, amit soha többé nem akarnak látni?

– Az is lehet – morgom. – De szerintem már rég elfeledkeztek erről a lyukról.

– Elég para.

– Igen, tudom.

– Esetleg tárolhatnánk itt egy kicsit Callumot, ha nem bír magával – mondja huncut mosollyal Leah, és közelebb hajol. Én pedig felemelem a kezemet.

– Ne gyere be! Szögek állnak ki az ajtókeretből.

– Vérzel – mutat a kezemre Leah.

– Csak egy szög sértette fel.

Vékonyka piros csík húzódik a tenyeremen, ahonnan a csuklómra csöpög a vér. Már a padlón is sötétlik néhány pötty.

– A lépcsőnél van papírtörlő – mondom Leah-nak. – Hoznál párat?

A lányom pillanatok alatt megfordul.

– Alighanem jobb, ha ezt a szobát egyelőre kerülitek, oké? – mondom neki, miután betekertem a vérző ujjamat. – Majd lekalapálom a szögeket. Addig a testvéreidre is figyelni kell, nehogy betévedjenek ide.

– Persze – bólint rá Leah, akin látszik, hogy már nem nagyon érdekli a dolog. – Ja, anyu kérdezi, hogy mit csinálsz itt, meg hogy le tudnál-e jönni megbütykölni azt a mit tudom én, mit.

– Mire gondolsz?

– Hát tudod, arra a micsodára. Ja, megvan! Bojler. Szóval anyu üzeni, hogy gyere le. – A lányom ezután rám villant egy vigyort, és hozzáteszi: – Miután szétverted az antik bútorzatot.

Azzal sarkon fordul, és eltűnik. Egy-két másodperc, és már a lépcső irányából hallom a könnyű lépteit.

Ismét a régi komód felé fordulok. Most, hogy már vért is fakasztott belőlem ez a fura kis szoba, erős a késztetés, hogy tényleg nekiessek a feszítővassal.

De nem most.

Leteszem a szerszámokat, majd térdre ereszkedem, és óvatosan tapogatózva, nehogy újabb fájdalmas meglepetés érjen, benyúlok a komód mögé. Van súlya, és mintha sikítva tiltakoznának a csupasz padlót karcoló lábai, amikor elhúzom a faltól. A bőrömön pedig mintha végigsuhanna valami, amikor átszalad a kézfejemen egy pók.

Rántok az ormótlan komódon még egyet. Már vagy harminc centire van a téglafaltól, amelyet hosszú évekig támasztott. Miután elhessegettem a dohszagú levegőben szállongó porfelhőt, kiderül, hogy a komód hátlapjának külön kerete van, amelybe kicsit bele is süppedt, és nem MDF-lap vagy farostlemez, mint az IKEA-s bútoroknál, hanem rendes fa. Hátrahajolok, hogy rávetüljön a villanykörte fénye, és a pókhálón meg a pókra váró kiszáradt, összetöppedt rovarmaradványokon kívül látok valami mást is.

A pár centi hosszú bemélyedésben, amelyet vésővel vagy valami pengével vájhattak ki, egy kulcs lapul.

3

A fénytelen, sötét fémkulcsocska rövid, de vastag. Félresöpröm a pókhálókat, majd kifeszegetem a rejtekhelyéről, és lefújom róla a port. Meglepően nehéz a tenyerembe simuló fémdarab, amely mintha valami régi ékszerdoboz vagy íróasztalfiók kulcsa lenne.

És mintha engem várt volna sok-sok éven át…

Olyan jól elbújtam itt fönt, hogy alig hallom Leah kiáltását. Hiába, messze van a földszint.

De majd mindjárt lemegyek.

Beillesztem a kulcsot a bal felső fiók zárjába. Szépen, simán elfordul, és már hallom is a diszkrét, tompa kattanást.

Megfogom a kis rézkarikát, és óvatosan kihúzom a fiókot. Be van ragadva, de egy kis noszogatásra csikorogva elindul.

Először csak a megfakult, virágmintás, felkunkorodott szélű csomagolópapír ötlik a szemembe, és eszembe jut, hogy ilyennel bélelte ki a komódját a nagymamám is. Aztán meglátom a szintén jó régi, ráncos, barna bőrtárcát. Végighúzom az ujjamat a sarkában olvasható monogramon: D. F. A tárca üres.

A következő fiókban egy gondosan összehajtott, lila kockás gyapjúsálat találok. Kézbe veszem, és megállapítom, hogy még jó puha. Diszkrét, sőt, szinte észrevétlen, lágy, édeskés illatot áraszt, amely mintha csak halovány lenyomata lenne a parfüm aromájának, mint a könyv lapjai közé préselt virág. És mintha ellenpontozni próbálná a száraz, poros levegő áporodott szagát.

A harmadik fiók, amit kinyitok, egy régi, fekete kutyanyakörvet rejt, amelyhez nem tartozik póráz. A kis, kerek névtábla eléggé viseltes, és jócskán össze van karistolva, de azért olvasható a belevésett név: Woody. A hátoldalán a cím (Sumner Street 167.) fölött egy körzetszám nélküli vezetékes telefonszámot látok. Mivel nem ismerem túl jól a környéket, nem tudom, mennyire lehet közel az az utca, a jó öreg Woody pedig alighanem rég jobblétre szenderült már.

A negyedik fiók kicsit zörög, amikor kinyitom, és egy egyszerű, arany karikagyűrű, valamint egy fekete kővel berakott, vékony pecsétgyűrű tárul a szemem elé. Egyik sem tűnik túl drága, elegáns darabnak. Egy ajtókulcsnak kinéző rézkulcs karikájára fűzték fel őket, az pedig vékony fémlánccal csatlakozik rá egy kétdimenziós teniszlabdát formázó, nagyobb kulcstartóra. Lehet, hogy ez a rézkulcs nyitja a bejárati ajtót? Úgyis kell másoltatnom hozzá még egy példányt, de nem árt, ha van egy vésztartalék is, amit odaadhatok a sógoromnak. Zsebre vágom, hogy majd lent kipróbáljam.

Jöhet az ötödik fiók. Ekkor már úgy érzem magam, mintha valami Áll az alku-szerű vetélkedő fura, félhomályos verziójában játszanék, vagy, mondjuk, egy nem kevésbé fura Kincsvadászokban, ahol a bemutatott antik tárgyak nem érnek semmit. Ebből a fiókból egy vékony, teknőspáncél keretes, négyszögletes lencséjű szemüveg kerül elő. A két szára be van hajtva, mintha valaki lefekvés előtt betette volna a fiókba, hogy biztos helyen legyen, majd elfeledkezett volna róla. Az egyik lencse alsó felén vékony repedés húzódik, mintha ráragadt volna egy hajszál. Kiveszem a fiókból a szemüveget, és kihajtom a szárait, majd hunyorogva átnézek az erős lencsén, amelynek kölcsönöz némi tompa patinát a múló idő, a por és a kosz. Összecsukom a szemüveget, és visszateszem oda, ahol találtam, megnézem, nincs-e valahol egy szemüvegtok, amit esetleg nem vettem észre. De nincs semmi más.

A következő fiók első ránézésre üresnek tűnik, de amikor bevilágítok a telefon zseblámpájával, már látom valami fémből és üvegből készült tárgy tompa szélét. Egy karóra! A vastag, barna bőrszíjat itt-ott már elszínezte az idő. Rávilágítok a számlap közepén, a korona alatt olvasható feliratra: Rolex Explorer. Nemigen értek az órákhoz, de azt azért tudom, hogy a Rolex egy igen drága márka. Tehát valaki alighanem lázasan kereste, miután elveszett – de, a vastag porrétegből ítélve, elég hamar lemondott róla.

Kiveszem az órát a fiókból, majd a tenyerembe fektetem. Jólesően hűsíti a bőrömet a tükörsima fémfelület. A mutatók tizenegy óra tíz perckor pihentek meg valamikor réges-régen. De vajon pontosan mikor? Egy éve, tíz éve, húsz éve? Hunyorítanom kell a gyér fényben, hogy nagy nehezen kisilabizáljam a számlap jobb oldalán, a kis ablakban látható számot. Kiderül, hogy az óra valamelyik hónap huszonötödik napján állt meg, a hátlapra pedig rávéstek egy monogramot és egy dátumot: „EJS 75-11-29”. Tehát egy valaha nagy becsben tartott tárggyal van dolgom, amely egy idő után már nem működött rendeltetésszerűen, de a javíttatása nyilván drága mulatság lett volna. Ahhoz viszont túl értékes volt, hogy csak úgy kidobják, ezért itt, a pokol tornácán, a feledés homályában végezte. Ismerős a helyzet, hiszen a régi garázsunk tele volt ehhez hasonló kacatokkal: régi biciklikkel, játékokkal, mütyürkékkel, amelyektől nem volt szívem megválni.

Jess hol „limlomnak”, hol „szemétnek” nevezte azt, ami ott összegyűlt, és amit csak a költözés előtt dobtam ki, miután ő a sarkára állt.

Megrázom az órát. Nem történik semmi, de kétségtelen, hogy egy csoda szép, precíziós időmérő eszközt tartok a kezemben: egy igazi klasszikust. Akárki volt is ez a bizonyos EJS, szerencsésnek mondhatta magát, amiért egy ilyen gyönyörűség büszke tulajdonosa lehetett. Szórakozottan felhúzom a Rolexet, és elképedve tapasztalom, hogy ketyegni kezd. Tehát nem romlott el! Csak megfeledkeztek róla, miután biztonságba helyezték.

Már csak két fiók van hátra. Amikor kinyitom a bal kéz felőlit, megzörren benne valami kicsi, kemény tárgy. A zseblámpa fényét ezüstszínű műanyag veri vissza, és eltelik egy-két másodperc, mire rájövök, hogy mi az: egy régi mobiltelefon. Kinyitható, akárcsak az én első készülékem annak idején, amikor ez még nagyon menőnek számított. De a „kagylómobilok” ideje lejárt, és most milliószám hevernek a fiókok mélyén kiselejtezve, elfeledve. Nekem is megvolt valahol három-négy régi készülékem, mert amikor lejárt a hűségidő, és újabb modellre váltottam, mindig megtartottam őket. Jess eladta a régi mobiljait az eBayen, én viszont úgy okoskodtam, hogy még hasznukat vehetem, ha fejre ejtem vagy elveszítem az újat, vagy, ne adj’ isten, ellopják tőlem. Ilyesmi azonban sosem történt.

A csokiszelet méretű Motorola kicsinek és tömörnek hat az iPhone-omhoz képest. Jópofa, ahogy kipattan, és az üres képernyője alig nagyobb, mint egy postabélyeg. A billentyűzet is muzeálisnak hat: a tíz számjegyen kívül van rajta csillag, hashtag, hívásfogadó és hívásmegszakító gomb, meg lefelé, felfelé, jobbra és balra mutató nyilak. Ősréginek aligha nevezhető, mégis egy letűnt kort idéz meg, amikor még egyszerűbb volt az élet, és a mobil tényleg csak telefonálásra szolgált, meg egy-egy SMS elküldésére.

Mosolyogva ingatom a fejemet, és ezt gondolom magamban: Úristen! Mintha apámat hallanám!

Ugyanakkor az újdonság erejével is hat, hogy nyomógombos mobiltelefon van a kezemben. Annyira divatjamúlt már ez a fajta készülék, hogy vagány, „retró” cucc lett, mint a bakelitlemez és a Polaroid fényképezőgép. Olyannyira retró, hogy jobboldalt még ki- és bekapcsológomb is van rajta. Kíváncsi vagyok, hogy mi jelenik meg a képernyőn, ezért rányomom a hüvelykujjamat a függőleges vonallal kettészelt körre.

De nem történik semmi. Hogy is történne?, döbbenek rá. Hiszen nyilván rég lemerült! De talán megvan még valahol, mondjuk, egy doboz mélyén a régi töltőkábel, amelynek dugasza belepasszol a kis, kerek lyukba.

Az utolsó fiók üres, leszámítva a virágmintás csomagolópapírt. Némi csalódást okoz, hogy hiába kotorászom benne. Úgy tűnik, nem tartogat további meglepetéseket az új otthonunk eme különös zuga.

Óvatosan ülök bele a régi karosszékbe, amelynek rugózata igencsak nyikorog a súlyom alatt. Végigsimítok a komódon, amely most még kíváncsibbá tett. Furcsállom, hogy az esetlegesen „összehordott” tárgyak, amelyeket találtam, mind külön fiókot kaptak. Már-már olyan ez, mintha egy kisgyerek rendezgette volna el nagy műgonddal a kincseit. Szép sorban bezárom a fiókokat, és visszatolom a komódot a falhoz. Ki kell majd találnunk, hogy mit kezdjünk ezzel a kis szobával meg az itt talált cuccokkal – de nem ma.

Valahonnan lentről éktelen zsivaj hallatszik, majd lábdobogás. Egyre közelebbről hallom az egymást túlharsogó gyerekeim hangját és a nekik buzgón felelgető Coco csaholását.

Mielőtt távoznék, különösebb gondolkodás nélkül kinyitom a kulccsal az alsó fiókot, és kézbe veszem a kis, tömör kihajtós telefont. Ismerős is meg idegen is az egyszerű, tetszetős kagylóformája, amely tinédzserkoromban a csúcstechnikát jelentette, ma viszont már régiségnek számít.

Becsúsztatom a farmerzsebembe, majd lehajtom a fejemet, és kilépek a titkos szoba ajtaján.

Az lett volna a legjobb, ha akkor bedeszkázom azt az ajtót, meg az egész fatábla burkolatot, és polcokat szerelek a falra, és elfelejtem, hogy valaha is láttam azt a poros lyukat. Mert van, amit jobb nem bolygatni, pláne, ha egyszer már eltemették.

De már késő volt.

4

A teniszlabdát formázó kulcstartón csüngő rézkulcs nem nyitja sem a bejárati ajtót, sem a hátsó ajtót, és máshol is hiába próbálkozom vele. Gondolom, a legutóbbi zárcsere előtti időkből maradhatott meg. Bedobom a bejárati ajtó melletti kulcsos tálkába, mert biztosra veszem, hogy nyit valamit.

Bevásárolok az új házban elköltött első étkezésünkhöz. Egy Derby Road-i fish and chipsestől hozok halat, sült krumplit és pürésített borsót. Az ebédlőasztalt hamarosan beterítik a papírtányérok, az elviteles dobozok és a sót, borsot tartalmazó kis tasakok. Pillanatok alatt betölti a légteret a ropogós bundában, frissen kisütött tőkehal ínycsiklandó illata, amelybe szúrós ecetszag vegyül. Csak most döbbenek rá, hogy milyen éhes vagyok. Nem csoda, hiszen végig segítettem a költöztetőknek a hurcolkodásban, és közben csak egy szendvicset meg egy almát kaptam be gyorsan ebédre.

Nagyon úgy tűnik, hogy nem csak én vagyok farkaséhes. Még Daisy is felhagy a nyűgösködéssel, és buzgón tunkolja a ketchupba a jó vastagra vágott sült krumplit. A nővére falatokra vágja a sült langusztáját, Callum pedig félreteszi a dobozához mellékelt kis fakést meg favillát, és kézbe veszi a tőkehalat, mint a csirkecombot.

Az asztalfőn álló Jess felemeli a telefonját, hogy lőjön egy szelfit az utókornak.

– Akkor hát figyelem, mindenki! Csí-í-íz! – vezényel, mire Leah elhúzza a száját.

– Most komolyan, anyu?

– Az első vacsora a mi csoda szép új otthonunkban! – mondja Jess, aki háttal áll nekünk. Lő egy fotót, majd még egyet, és hozzáteszi: – Ez egy különleges alkalom.

Daisy előveszi a legszebb vigyorát, mire Callum behajol mögé, és kiölti a nyelvét. Én pedig megemelem a „túlvégen” a műanyag poharamat, amelyben prosecco van.

Jess csinál még néhány képet, aztán leül. Leah odahajol hozzá, és gyorsan végigpörgeti, azaz elhuzigálja a fotókat.

– Ezt ne! – mondja. – Meg ezt se. És ez is nagyon gáz. Az utolsót kiposztolhatod, ha nagyon muszáj, de engem nehogy betagelj!

Jess elmosolyodik, és nyom egy puszit az elsőszülöttünk arcára.

– Arról álmodni sem mernék, drága kislányom!

Daisy feláll az etetőszékében, és így szól:

– Hadd nézzem, mami!

A legkisebb csemeténk szája fülig ér, amikor meglátja a képernyőn a saját vigyori pofiját. Hiába, egy négyévesre még az újdonság erejével hat a szelfi. Míg mi, többiek a maradék fish and chipsünket eszegetjük, Jess villámsebesen pötyög a telefonján, és már halljuk is a jól ismert pittyenést, amikor feltölti a posztot.

A Robinson Removals nevű költöztetőcég fekete-sárga logójával ellátott, hosszú kartondobozait vizsgálgatom, miközben pezsegnek a nyelvemen az édes buborékok. Így, függöny, szőnyeg és mindennemű dekoráció nélkül, csupasz villanykörtével üresen kongó, barátságtalan helynek tűnik a magas mennyezetű helyiség. Olyan benyomást kelt, mintha régóta üresen állna, és alig várná, hogy újra berendezzék, kitöltsék. A dobozokat a kocsibejáróra néző ablak alatt pakoltuk egymásra. Coco, a mi kedves golden retrieverünk a sarokban felkupacolt, régi porvédő fóliákat nézte ki fekhelynek. A kandallópárkányon legalább árválkodik egy fénykép, mert Jess előtúrta az egyik dobozból a berámázott esküvői fotónkat. Az anyakönyvi hivatal lépcsőjén állunk azon a júliusi vasárnapon, és már-már röhejesen fiatalnak nézünk ki. A krémszínű-skarlátvörös selyemruhát viselő Jess önfeledten kacag, én pedig háromnegyedes kabátban, mellényben és vörös kravátliban feszítek mellette. Ez a szerkó akkor, azaz majdnem egy évtizede iszonyú menőnek és dögösnek számított.

Leah, a mi kis koszorúslányunk, aki az anyukája kezét szorongatja, hihetetlenül aranyos a krémszínű selyemruhájában. Meglepett minket, amikor az első találkozásunk után pár hónappal megfogant, és már hétéves volt, mire eljutottunk odáig, hogy hivatalosan is elköteleződjünk. Szóval Leah imádta az esküvő minden egyes percét, és utána egy hétig nem volt hajlandó felvenni semmi mást, csak a koszorúslányruháját. Jess azóta sem tudta rászánni magát, hogy eladja vagy eladományozza, úgyhogy, amennyire tudom, a kis ruha most is itt lapul valamelyik dobozban, ládában vagy bőröndben.

Steve, a macskánk felszökken a Jess melletti székre, és vöröses orrát mozgatva szimatol, miközben sóvárogva nézi a papírtányérjainkat. Jess levág neki egy darabka tőkehalat, de csak úgy natúr, bunda nélkül, Steve pedig leugrik a székről, majd jó hangosan rágcsálja a finom falatot, és dorombol is hozzá.

– Nem úgy volt, hogy diétázik a nagylegény? – kérdezem.

– Ma nagyon stresszes napja volt – feleli Jess, majd levág a fehér húsú halból még egy falatot, és ledobja a padlóra. – Igaz, Stevie? És azt még nem is tudod, hogy egy hétig nem mehetsz ki a házból.

– Az állatorvos azt mondta, hogy épp elég testes így is – erősködöm, mire Jess játékosan összevonja a szemöldökét.

– Te most testszégyeníted az én szép, vörös kandúromat?

– Ha még jobban kikerekedik, nem fog kiférni a macskaajtón.

Jess erre megvakarja a kandúr busa fejét, és így szól hozzá:

– Ne is törődj ezzel a rémes alakkal, Stevie! Te úgy vagy tökéletes, ahogy vagy.

Steve válaszul megint dorombol egy sort, és elégedetten pislog Jess keze alatt.

– Épp elég, hogy ráerőltetted ezt a nyakörvet – mondja a feleségem.

A piros nyakörv, amelyen a KÉRLEK, NE ETESS! felirat díszeleg, hamvába holt kísérlet volt arra, hogy leszoktassuk az idős szomszédainkat Steve „jutalmazásáról”.

– Nem mintha bármi hatása lett volna a nénikre, akikhez járt – felelem, mire Jess:

– Amúgy nincs is még macskaajtó.

– De szerepel a teendőim listáján. Csak elő kell kotornom a szerszámokat valamelyik ládából.

– És milyen hosszú az a lista?

– Alig hosszabb, mint a Háború és béke.

– Talán gyorsabban tudnád kipipálgatni a dolgokat, ha nem időznél annyit a titkos padlásszobádban.

– Pár percig voltam ott! – vágom rá, de mintha a kelleténél hevesebben tiltakoznék. – De érdekes hely – teszem hozzá.

– Viszont nem kifejezetten prioritás, ugye?

Itt vállat vontam. Nehéz lett volna elmagyarázni, hogy mi a helyzet azzal a szobával, és tudtam, hogy az én logikus, pragmatikus észjárású feleségem nem értene meg. A kis padlásszoba persze valóban nem élvezhetett elsőbbséget, viszont igencsak frusztrált az ismeretlen: a megválaszolatlan kérdések, a rendetlenség, a homály. Nem volt egyértelmű, hogy mire kellhetett valakinek az a helyiség, és a muzeális mobiltelefon arról árulkodott, hogy igen hosszú ideje nem járt ott senki. Azaz maga volt a megtestesült káosz, és  sírva könyörgött, hogy teremtsek ott valamiféle rendet, és adjak értelmet a létezésének. Azt hiszem, mindig ilyen volt a természetem, a világszemléletem, amióta az eszemet tudom.

– Csak szeretnék a végére járni, hogy miért van ott, ennyi az egész – mondom végül Jessnek. – Hiszen ez most már a mi házunk, a mi otthonunk, és tudni akarok róla mindent. Ki akarom ismerni az utolsó szögig.

– Amúgy cuki az új mobilod – feleli huncut mosollyal a feleségem, és a telefonra mutat. – Nagyon retró.

– Ezt is ott találtam – mondom.

Azért van a sarokban álló kisasztalon az öreg Motorola, mert töltőre tettem, hátha…

– Kábé ilyen telóm volt tizenkilenc éves koromban – teszem hozzá. – Neked is, nem?

Jess megrázza a fejét.

– Nekem Nokiám volt.

– Szóval gondoltam, megpróbálom működésre bírni. Szívesen megmutatnám a gyerekeknek, hogy milyenek voltak a régi telefonjaink. Bár nem tudom, bekapcsol-e még, ha feltöltöm, hiszen nagyon rég leme…

– Igen, bekapcsol – vág közbe Jess. – Kipróbáltam, amikor elmentél kajáért.

– Tehát már be is üzemelted?

– Be bizony – feleli Jess, majd feláll, és elhozza a kisasztalról a telefont. – Bekapcsol, de sok látnivaló nincs rajta.

Daisy már nyújtja is a ketchuptól ragacsos kis kezét.

– Megnézhetem, mami?

Jess gyorsan tép egy papírtörlőt, és megtörli a kislányunk kezét.

– Annak idején imádtam az ilyen kihajtós telókat – mondja aztán, és odacsúsztatja a készüléket Daisy elé. – Apukád egy ilyenről írt SMS-t, amikor először randira hívott – teszi hozzá.

– Pfuj! – szól közbe Leah. – A részletektől megkímélhetsz, köszi.

Daisy frusztráltan ráncolja a homlokát, ugyanis hiába bűvöli a képernyőt az apró ujjacskáival, nem történik semmi.

– Ez elromlott – jelenti ki, miközben bőszen pötyög és huzigál. – Mi a baja?

– Az, hogy nem a képernyőt kell simogatni, hanem a gombokat kell nyomkodni, Daisy.

– Miért?

– Mert a nővéred születése előtt még ilyenek voltak a telefonok.

A játék telefont idéző Motorola öt-hat vagy akár hét generációval korábbi modell lehet. Mintha az iPhone-om szépapja vagy ősapja lenne, ahogy egy öreg Ford Cortina is a távoli őse a mai Tesláknak.

Daisy most összevissza nyomkodja a gombokat, és azt kérdezi:

– Lufidurrantós vagy Számfölde játék van rajta?

Jess megrázza a fejét.

– Nem hinném. Add oda apunak, hadd nézze meg!

A legkisebb csemeténk, egy újabb csalódott homlokráncolás után, tovább tunkolja a sült krumplikat a tányérját ellepő ketchuptócsába. Callum viszont lecsap a telefonra, és párszor összepattintja, majd újra kinyitja. Miután megunta, odacsúsztatja elém két elviteles doboz között.

A kijelző szerint a kis Motorola már félig fel van töltve, az óra pedig nulla óra huszonkilencet mutat. Tehát vélhetően éjjel fél egykor merült le, ki tudja, hány évvel ezelőtt. Amikor kihajtom, a gombokat kék háttérfény világítja meg. Ez nyilván nagyon high-tech volt annak idején, most viszont egy letűnt kort idéz. Tudom, hogy a SIM-kártya rég nem működik, de így is rám tör valami megfoghatatlan, nosztalgikus érzés. Olyan ez, mintha egy régi baráttal futnék össze sok-sok év után.

A kezdő képernyőn kilenc ikon rendeződik négyzet alakzatba: szöveges üzenet, hívás, beállítások satöbbi. Eltárolt üzenet nincs, sem kimenő, sem bejövő, és a hívásnaplóban sem látok semmit. Lehetett ezzel egyáltalán e-mailezni? Rányomok a kék-zöld földgömbbel jelölt opcióra, de nem történik semmi. A naptárral is hiába próbálkozom, és a Hungry Fish nevű kezdetleges játéknál sem jön fel nyilvántartott rekord. Nem látom továbbá a térerőt jelző csíkokat, és azt sem, hogy milyen hálózaton működik a készülék. Gondolom, 2G-s, vagy akár 1G-s lehet, a modern, 5G-s hálózatra biztosan nem tud csatlakozni. Arról nem is beszélve, hogy valószínűleg rég lejárt az előfizetés.

– Kissé lelombozó – mondom, és visszamegyek a főmenüre. – Olyan, mintha nem is használták volna soha.

Jess félretolja a tányérját, és megkerüli az asztalt, majd letelepszik a mellettem egymásra pakolt, műanyag költözőládákra.

– Én találtam pár érdekes dolgot, amíg kaját vettél – mondja. – Megmutatom.

Azzal odahajol, és nyomkodni kezdi a kis ezüstszínű gombokat. Nagyon lassan tölt be a menü, és a képernyő sokkal inkább emlékeztet a vezetékes telefonunk kijelzőjére, mint egy modern okostelefonra. A memóriája egyetlenegy fotót tárol, és az is olyan pixeles, hogy képtelenség megállapítani, mi van rajta. Ráadásul kissé elmosódott is a kép… Lehet, hogy valakinek a keze vagy a hüvelykujja, vagy talán az arca profilból? A kamera nagyon primitív, a képernyője alig két-három centi széles, és ez az egy szem kép is fájdalmas lassúsággal tölt be.

– Szerinted mi ez? – kérdezem Jesstől, aki megvonja a vállát.

– Talán az előző tulaj? Amúgy elég titokzatos ez az egész.

Azzal megnyitja a telefonkönyvet, amelyben egyetlenegy szám van, és amellett sem valakinek a neve áll, hanem csak annyi, hogy: EZT HÍVD. Semmi utalás arra, hogy kié lehet.

– Lehet, hogy kéretlen ajándék volt – vetem fel. – Tudod, a nagyikáknak szoktak ilyet adni a felnőtt unokáik, hogy hívni tudják őket. Csak a saját számukat mentik el, hogy a nagyinak ne kelljen legörgetnie egy hosszú listát.

Jess erre rábólint.

– Anyu is próbálkozott ezzel nagyapinál.

Jess nagyapja, Eric nem volt hajlandó haladni a korral. Miután megkapta a mobilt, egy árva SMS-t sem küldött soha senkinek, és csak akkor kapcsolta be a készüléket, ha nagy ritkán felhívott valakit. Utána visszatette a konyhaszekrény fiókjába, ahol hosszú hetekig hevert elfeledve.

– Lehet, hogy egy hozzá hasonló, régi vágású bácsié vagy nénié a teló – mondja a feleségem, akinek szívéhez igencsak közel áll a nagyapja. A nagymamája rég meghalt, mire megismerkedtünk, de Eric nem nősült újra.

– Mi lenne, ha megcsörgetnénk ezt a számot? – kérdi Jess.

– Mibe, hogy nem kapcsolható?

– Ne légy már ilyen! – bök oldalba játékosan Jess. – Hátha mégis!

– Mibe? – ismétlem, és ez már nem költői kérdés.

– A vesztes leszedi az asztalt, és lefekteti a gyerekeket.

Felvonom a szemöldökömet.

– Nem aprózod el! – jegyzem meg. – Oké, áll a fogadás.

Jess kiteszi az asztalra a saját telefonját, és bepötyögi az „EZT HÍVD!” utasítással ellátott számot, majd megnyomja a zöld gombot, és kihangosítja a hívást. Mindketten közelebb hajolunk, és izgatottan fülelünk.

Várom, hogy az automata bemondja, hogy a hívott szám nem kapcsolható, de nem ez történik.

Hanem kattanás hallatszik, majd a kicsöng a telefon.

5

Méghozzá nem kevesebb, mint hatszor, majd újabb kattanást hallunk. Aztán csönd. Biztosra veszem, hogy megszakadt a vonal, Jess viszont beleszól:

– Halló!

– Kérem, a sípszó után hagyjon üzenetet – szólal meg egy robotszerű női hang.

– Szép jó estét! – mondja a feleségem, és vet rám egy feszengős pillantást. – A nevem Jess, és most találtam meg ezt a régi telefont. Csak ez a szám volt benne, és azért jelentkezem, mert szeretném visszaadni a készüléket a gazdájának.

Callum ekkor kihasználja, hogy nem figyelünk rájuk, és elcsór a kishúgától két szál sült krumplit.

– Elvette! – sipítja felháborodva Daisy.

– Callum! – szegezem a fiamra a mutatóujjamat. – Kérlek, add vissza Daisynek a sült krumpliját.

Callum vonakodva visszaejti a zsákmányt Daisy tányérjára.

– Szóval… – beszél tovább a hangpostára Jess, akit egy pillanatra kizökkentettünk. – Megtenné, hogy visszahív, ha megkapta az üzenetet?

Azzal bontja a vonalat a piros gombbal, majd hátradől a székén, és megemeli a műanyag proseccós poharát.

– Úgy néz ki, én nyertem ezt a kis fogadást – mondja diadalmas mosollyal. – Úgyhogy proszit.

– Dupla vagy semmi? – próbálkozom.

– Szó sem lehet róla. De visszatérve a kis titkos szobádhoz, fel kéne méretni valakivel a terepet. Nem most azonnal, persze, majd ha berendezkedtünk.

– Mit kéne felmérni? – értetlenkedem.

– Hogy mibe kerülne a meló.

– Milyen meló?

– Az, hogy elbontják azt a falat. Ha egybenyitjuk a két kis lyukat, simán befér egy franciaágy.

Összerándul a gyomrom a gondolatra, hogy további költségek merülhetnek fel.

– Szóval szerinted útban van az a fal?

– Persze – feleli Jess egy vállrándítás kíséretében, mintha mi sem lenne természetesebb. – Miért ne lenne útban?

– Nem is tudom – felelem. – Akár történelmi jelentőségű műemlék is lehet, vagy mit tudom én. Elég sajátos építészeti megoldás, nem? Abszolút nem szokványos.

Jess összeráncolja a homlokát.

– Tudod, mi a sajátos építészeti megoldás, Adam? A dísztornyocska háztetőn, meg a kerti szauna. Az elfalazott, ablaktalan padlásszoba viszont, ahol alig tudsz felállni, nem sajátos építészeti megoldás, hanem kihasználatlan tér.

– Egy kicsit sem érdekel, hogy mi minden van ott?

– „Mi minden” van itt dögivel, bárhová nézel. Ott maradt például egy vécékefe a kis fürdőszobában, amelyről csak radiokarbonos kormeghatározással lehetne kideríteni, hogy mikori. És a garázsban tárolt limlomok is öregebbek, mint mi öten együttvéve. Úgyhogy minek őrizgetnénk ezt a sok random cuccot? Szerinted akkora kuriózum, ami ott van?

– Nem. De azért van egy-két érdekesebb tárgy.

Leah erre felém bök a kis favillájára tűzött sült krumplival, és  így szól:

– Attól, hogy valami régi, még nem lesz egy csapásra érdekes.

– Néha azért igen – felelem.

Ez a dialógus már sokszor lezajlott köztünk a nyaralások alkalmával, amikor erősködtem, hogy ne csak a tengerparton és az úszómedencében múlassuk az időt, hanem legalább egyszer ugorjunk el a közeli várba. Leah ezt mindig úgy kommentálta, hogy végigvonszoltam a családot egy dögunalmas régi kőkupacon… Szóval nem ezek voltak a családi vakációk legszebb napjai, de azért bíztam benne, hogy egy icipicit talán megérinti a gyerekeimet a történelmi miliő. Bevallom, ennek eddig nemigen láttam nyomát, de talán majd egyszer…

– Talán csak senki sem szánta még rá magát, hogy kiürítse azt a lyukat – mondja most Leah, majd egy kartondobozra dobja a két piros-fehér Converse cipőjét, és hátradől. – O-ó! Anyu, apu már megint úgy néz.

– Tudom – feleli Jess, majd odanyújtja a macskának az utolsó falat tőkehalat. – Úgyhogy ne biztasd!

Széttárom a karomat, és azt kérdezem:

– Hogy nézek már megint?

– Tudod jól – mondja Leah, és a szószba mártja a soron következő sült krumpliját. – Ahogy akkor szoktál, ha szétszedsz vagy megbütykölsz valamit.

– Határozottan az az érzésem, hogy ti összefogtatok ellenem.

– De neked ez tetszik, nem, apu?

– Micsoda?

– Hát az a lyuk vagy titkos szoba, vagy hívd, aminek akarod. Mindig is vágytál egy ilyen odúra, ahova elvonulhatsz, nem?

– Nem biztos, hogy ilyen szándékkal építették – mondom.

– Akkor mire való?

– Még nem tudom. De ki fogom deríteni.