A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Steve Cavanagh: The Liar, 2017

Fordította
ABRUDÁN KATALIN

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Tizenhárom, 2019

48 óra, 2023

Vádalku, 2023

Copyright © THE LIAR – STEVE CAVANAGH 2017

Hungarian translation © Abrudán Katalin, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Sebes Miklós

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Papp Diána

Korrektúra: Valentin Kristóf

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink: +36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5706-19-8

Chloenak

„Ünnepélyesen esküszöm, hogy az Egyesült Államok alkotmányát és New York állam alkotmányát minden erőmmel szolgálom, és hogy az ügyvédi és jogászi tisztséggel járó kötelességeimet legjobb tudásom szerint hűségesen teljesítem.”

New York állam alkotmánya XIII. cikkének 1. szakasza;
az új ügyvéd hivatalba lépésekor tett eskü szövege.

„A hazug ember folyton esküdözik.”

Pierre Corneille: A hazug

I. RÉSZ

2002. AUGUSZTUS 2.

NEW YORK ÁLLAM ÉSZAKI RÉSZE

A gyermek már vagy húsz perce torkaszakadtából sírt. Enni kapott, tiszta ruhát húzott rá, megbüfiztette, ringatta, dúdolt neki, sőt még fel is vette. Julie vagy féltucatnyi babás könyvet is elolvasott a terhessége utolsó szakaszában, és aznap – immár ötödik alkalommal – próbálkozott az úgynevezett „sírásszabályozással”. A könyv szerint hagyni kell, hogy a baba magától megnyugodjon. A szerző szerint ez az alvásra való szoktatás fontos része. A gyakorlatban viszont kegyetlennek bizonyult, és Julie-nak nem sikerült kibírnia a javasolt két percet anélkül, hogy ne ment volna be a gyerekszobába, és ne vette volna fel a babát. Emlékeinek homályos bugyraiban kutatva sehogy sem tudta felidézni magában, hogy őt valaha is magához ölelte volna az anyja. Amikor megszületett a gyermeke, először furcsán, esetlennek érezte magát. Mintha nem lett volna helyes, hogy a kezében tartja ezt a drága életet. Úgy érezte, nem szabad, hogy rábízzanak egy újszülöttet, egy ennyire tiszta és törékeny lényt.

Julie kinyitotta a gyerekszoba ajtaját, és megnyugtató gügyögéssel közeledett a kiságyhoz. A baba szinte azonnal megnyugodott. Az anyja korábban már besötétített, és az arcát csak az éjszakai kislámpa halvány fénye világította meg. A megnyugváshoz elég volt, hogy a baba lássa az édesanyját és hallja a hangját. Julie halkan dúdolt, és mosolyogva figyelte, hogy a pici szelíden álomba merül.

Aztán halkan megindult kifelé, de előbb még meggyőződött róla, hogy a bébiőr be van kapcsolva, majd végleg távozott, és csöndben becsukta az ajtót.

Az óra tíz óra öt percet mutatott.

Julie bement a rögtönzött stúdióba, amelyet a mosókonyhából alakítottak ki. Az állványról egy flick kész festmény nézett rá vádlón. A bébiőr hordozható hangszóróját a farmerjába dugta, és a köténye után nézett. Egy sarokban hevert. Felvette, és dolgozni kezdett. Az első fél óra egészen jól ment, de ahogy elkezdődött a remegés, ecsetvonásai akadozóvá, nehézkessé váltak. Míg korábban sima, finom vonalakat húzott, most girbegurba, egyenetlen vonások jelentek meg a vásznon. A remegés egyre erősödött, és Julie-ban felébredt az ismerős, bűntudatos éhségérzet. Előző nap egyetlen, sima ecsetvonással festette meg a vörös tetőcserepeket, de most elmázolódott, esetlen, torz formák bújtak ki a keze alól.

Kellett az anyag.

Julie levette a kötényét, ledobta a műteremnek abba a sarkába, ahol korábban találta, és kiment, hogy megkeresse a megkönnyebbülést. Ezt a folyosó végén, a gyerekszobával szemben találta meg. Ott volt a dolgozószoba. Kinyitotta az ajtót, majd becsukta és kulcsra zárta maga mögött. A falon lévő kapcsoló beindította a mennyezeti ventilátort, és Julie a legmagasabb fokozatra állította, aztán kinyitotta az ablakokat is. Az íróasztal fiókjából elővett egy üvegpipát, és apró, fehér rögöket tett bele, amelyeket egy régi dohányosdobozban tartott. Meggyújtotta a pipát. Nagyot szívott belőle.

És már érezte is az erejét.

Édes, cukros eksztázis járta át az egész testét. Szívverése felgyorsult, és elöntötte az eufória forró hulláma, mintha egy meleg takaróba burkolózott volna.

A bejárati ajtó csapódásának a hangja riasztotta fel. Végre! Scott hazajött. A cracktől általában azonnal kiverte a verejték, ezért most megtörölte a homlokát. A pipát letette az asztalra, és kinyitotta a folyosóra vezető ajtót.

De senki sem volt ott. Julie érzékszervei felmondták a szolgálatot. A zajok egyszerre tűntek hangosnak, ugyanakkor tompának is. Mintha a hangok forrása közelebb került volna hozzá, de ő úgy érezte magát, mint aki víz alá merült, és azon keresztül hallgatózik. Erősen figyelt. És most megint hallotta. A gyerekszoba egyik meglazult padlódeszkája halkan megreccsent. A nő átment a folyosón, és lassan kinyitotta a szoba ajtaját.

A folyosóról beáradó fény megvilágította a helyiséget.

Egy férfi állt odabenn.

Egy ismeretlen. Fekete öltözékben. Közvetlenül a kiságy mellett. A szoba fejtetőre állt. Mivel Julie korábban behúzta a függönyt és a sötétítő rolókat is leeresztette, hogy a gyermek nyugodtan aludjon, a férfi arcvonásait nem tudta tisztán kivenni. De minél jobban hozzászokott a szeme a félhomályhoz, annál többet látott az idegenből.

A kezén fekete kesztyű volt. Fényes, bőrből készült kesztyű. Az arca és a feje furcsán torznak tűnt. Julie belépett, és akkor látta, hogy a férfi maszkot visel.

Az előtte lévő látomás annyira lekötötte a figyelmét, annyira durván meglepő, annyira valószerűtlen és mégis annyira zsigeri volt, hogy a nő először meg sem érezte a furcsa szagot. De aztán eljutott a tudatáig. Kellemetlen. Lehengerlő. Túlságosan is ismerős.

Benzin! A gyerekszoba úszott a benzinben.

Mielőtt pánikba esett volna, Julie minden érzékszerve a legmagasabb fokozatra kapcsolt. És ugyanebben a bénító pillanatban vette észre azt is, hogy gyermeke már nem sír. Az anya egy percig azt hitte, hogy valami végtelen mélységbe zuhant. Mintha a szoba sötétje egyenesen megrohanta volna. És aztán tényleg zuhant. Épp mielőtt földet ért volna, még felerősödött a homlokában érzett fájdalom. A szemét valami nedvesség vakította el. Valami csípős nedv. Megtörölte az arcát, és értetlenül meredt a kezén elkenődött vérre. Julie feltápászkodott, de a sötétség azonnal újra körbefogta. Két fekete kesztyűs kéz vállon ragadta, kitaszigálta a gyerekszobából, majd keresztüllökdöste a folyosón.

Julie képtelen volt sikítani. Pedig akart. Tudta, hogy sikoltania, kiáltania kell. A torka elszorult a pániktól, és a szíve úgy dübögött, mint egy mosógépbe került labda. Az egyik kéz elengedte, és Julie küszködve rángatta magát, hogy a másik karját is kiszabadítsa.

Hirtelen valami kemény dolog vágódott a fejéhez. Ezúttal azonnal érezte a fájdalmat: az agyában lángoló tűz szétterjedt a koponyájában, és érezte, ahogy a kín tűszúrásai végigfutnak a nyakán és a vállába fúródnak. A fekete ruhás alak elengedte a másik karját is, és egy kurta pillanatig Julie azt hitte, megszabadul, hogy ennyivel megússza. A férfi elengedte. De Julie tévedett.

Két erős kéz nagyot taszított rajta. Ő hátraesett, és még hallotta a hangos koppanást, ahogy a feje az asztal sarkának ütődött. A sötétség ide is követte, és mindent elborított.

Csönd. Mozdulatlanság. Alvás.

Aztán valami életre kelt benne.

Mintha valaki dörömbölt volna az ajtón. A zaj egyre nagyobb lett. Tompa fájdalom növekedett a fejében, ami villámgyorsan erősödött. Olyan érzés volt, mintha valaki egy tárcsát tekerve srófolná felfelé, és addig fokozná a fájdalom intenzitását, míg jéghideg gyötrelemmé nem válik. A szeme kinyílt, a teste megrándult. Nem tudta, hogy áll-e vagy zuhan. Szédült. A keze végül megtalálta a padlót, és térdelő helyzetbe nyomta magát. Megpróbált egy nagyot lélegezni, de nem volt levegő. Csak sűrű, fekete füst. Köhögési rohammal küszködve támaszkodott az íróasztalra, és nagy nehezen feltápászkodott. Két szó hagyta el az ajkát:

A kisbabám!

Sikerült megfordulnia, és látta, hogy az ajtó be van hajtva, de nincs teljesen bezárva. Kinyitotta, és őrjöngő lángfallal találta magát szemben. A hő hihetetlen erővel vágott a bőrébe. Olyan volt, mintha egy lángoló téglafalnak ütközött volna. A tűz a gyerekszobában tombolt, és onnan áradt kifelé. A lángok már az előszoba mennyezetét és szőnyegét nyaldosták. Julie feltartotta a kezét és a folyosóra nyomult, de a gyerekszobába nem tudott bejutni. Még csak be sem tudott nézni. A gyerekszoba maga volt a pokol. Noha a füst fojtogatta a tüdejét, és a könnyei elpárologtak a hőségtől, Julie-ból rettenetes sikoly szakadt fel. Elnyújtott, torkot szaggató sikoly.

Nem tudta, meddig állt ott, miközben a húsát perzselték a lángok, és az égő ház recsegése-ropogása elnyomta a hangját. A mennyezet hatalmasat reccsent, vakolat, por hullott alá, majd egy nehéz gerenda lezuhant, és egyenesen ráesett.

Ő meg csak feküdt az öntudatlanság és az éber állapot között sodródva. A fejéből szivárgó vér lehűtötte a bőrét. Tudta, hogy mielőtt a gerenda ráesett volna, elszántan készült eljutni a ház valamelyik részébe, hogy megkeressen valamit, de hogy mi volt az, arra nem emlékezett. Amikor a tűzoltóautó megállt odakint, Julie világosan tudta, hogy nagyon el van keseredve, mert valakit vagy valamit örökre elvesztett.

Aztán elaludt.

ELSŐ FEJEZET

Éjfél után járt az idő. Aránylag józanul, a legjobb fekete öltönyömben, fehér ingben és zöld nyakkendőben, kifényesített cipőben és gondosan fésült hajjal álltam az irodám előtt. A kocsira vártam, amit értem küldtek, és amiről majd csak később derült ki, hogy valóságos rémálomba szállított.

A West 46th Street csöndesnek tűnt, a sarkon lévő bár már bezárt éjszakára. Az éttermek utolsó vendégei kerülték a kinti asztalokat. Inkább bent maradtak, és hálát adtak istennek, hogy már feltalálták a légkondicionálót. Még csak öt perce álltam az utcán, de frissen felvett ingem máris vizesen tapadt a hátamhoz. New York városában júliusban minden és mindenki olvadozott a hőségben.

A nyáron megnőtt a bűntények száma is, mivel az embereknek kissé idegeire ment a forróság. Még általában azok is enyhén flúgossá váltak, akik máskor egyáltalán nem viselkedtek őrült módon. A rendszeres elkövetők körében ugyan jelentősen csökkent az erőszakos cselekedetek száma, mert nekik túlságosan melegük volt ahhoz, hogy komolyabb kárt tegyenek magukban vagy másokban, de a statisztikát mindjárt egyensúlyba hozták azok a hétköznapi, verejtékben úszó, véres kezű férfiak és nők, akik a szörnyű hőségben teljesen elvesztették a fejüket. Egy haragtól elvakult, forrófejű pillanatban az emberek képesek egészen elképzelhetetlen dolgokat művelni egymással. A július pontosan az effajta őrület szezonja volt.

Már két hete tartott a rekordot döntő hőhullám, és még az este sem hozott enyhülést.

A legtöbb ügyvéddel ellentétben én nem hordtam aktatáskát. Se jegyzettömböt. Még abban sem voltam biztos, hogy van-e nálam toll. A kabátzsebemben egyetlen irat lapult. Egy négyoldalas dokumentum. Egyes sorközzel írták. A megbízási szerződésem volt. A megállapodás alján még üresen állt az új ügyfelem aláírásának fenntartott hely. Semmi másra nem volt szükségem. Az egyszemélyes ügyvédi iroda előnye, hogy nem kell sok jegyzetet készítenem arra az esetre, ha netán eljön az ideje, amikor át kell adnom valaki másnak. Tanúvallomások, rendőrségi kihallgatások, tárgyalási időpontok, esküdtek kiválasztása: egy-egy gyorsan odavetett firkától eltekintve minden a fejemben volt. Ez alól csak azok az ügyek kivételek, amelyeket mindenki igyekszik elfelejteni.

Miközben ott izzadtam az öltönyömben, azon tűnődtem, vajon az az ügy, amit most elvállalni készülök, olyan lesz-e, hogy amint lehet, igyekszem elfelejteni.

A telefonhívás húsz perccel ezelőtt futott be, közvetlenül az irodai vezetékes telefonra, nem a mobilomra. Ezért először nem is vettem fel. A mobilszámomat csak néhány kiválasztott tudta. Köztük a legjobb ügyfeleim, néhány barátom és vagy féltucat őrs ügyeletes őrmestere, akik tájékoztattak az épp aktuális, szaftosabb letartóztatásokról.

Éjfél elmúlt, tehát biztos volt, hogy nem a feleségem vagy a lányom keresett. Bármit is akart a hívó, várhatott.

Hagytam, hogy bekapcsoljon az üzenetrögzítő.

„Eddie Flynn ügyvédi irodája jelenleg zárva van, kérem, hagyjon üzenetet…”

– Mr. Flynn, tudom, hogy hall engem. Kérem, vegye fel a telefont!

Férfihang volt. A hívó talán a negyvenes-ötvenes éveiben járhatott. Igyekezett szabályosan artikulálni és elrejteni egy bizonyos régi, munkásosztálybeli New York-i akcentust, a brooklyni írt.

Elhallgatott, és várta, hogy felvegyem a kagylót. Töltöttem még egy kis vizet a bourbonömhöz, és leültem az ágyamra. Egy kis szobában aludtam az irodám hátsó részében. Az utóbbi időben volt néhány igazán jól fizető ügyem, és egyre közelebb kerültem ahhoz a pillanathoz, amikor már elég pénzem lesz félretéve egy lakás foglalójára. Egyelőre azonban még beértem a hátsó szobában álló kihúzható ággyal.

– Nincs sok időm, Mr. Flynn. A következő fog történni. Megmondom a nevemet, és tíz másodpercet adok, hogy felvegye a telefont. Ha nem veszi fel, én leteszem, és maga soha többé nem hall felőlem.

Ebből ítélve úgy gondoltam, nagyon jól megvagyok én e nélkül a fickó nélkül is. A lefekvés előtti utolsó italom élvezetét bolygatta meg. Manapság már csak napi egy italt engedtem meg magamnak. A szervezetem hat órakor követelte, de rájöttem, hogy leginkább lefekvés előtt van szükségem rá. Egy szép lassan elszopogatott nagy adag segített elaludni, és néha még a rémálmoktól is megszabadított. Eldöntöttem hát, hogy bármilyen nevet is mond be ez a tapló, nem veszem fel a telefont.

– Leonard Howell vagyok – mondta a hang.

A név ismerős volt, de ilyen késő éjjel már nem fogott valami jól az agyam. Hosszú napom volt: sok időt töltöttem a vádemelési tárgyalásokkal, ügyfelekkel találkoztam, még enni sem volt nagyon időm. Ekkorra már kissé eltompultam. Az sem biztos, hogy a saját nevemre emlékeztem volna.

Négy másodperc múlva viszont eszembe jutott, honnan ismerem a hívó nevét.

– Mr. Howell, itt Eddie Flynn beszél.

– Örülök, hogy hallom a hangodat. Valószínűleg tudod, miért hívlak.

– Láttam a híreket, és olvastam az újságokat. Végtelenül sajnálom, hogy…

– Akkor megérted, hogy miért nem akarok telefonon beszélni. Azért hívlak, hogy megkérdezzem, esetleg ráérsz-e? Azt hiszem, jogi tanácsra lesz szükségem. Elnézést, hogy ilyen nyers vagyok, de nincs sok időm – mondta.

Legalább egymillió kérdésem lett volna. Egyiket sem tudtam feltenni telefonon. Egy régi családi barátnak segítségre volt szüksége. Egyelőre ennyi elég is volt.

– Ráérsz ma hajnal négykor? – kérdezte. Nem kellett, hogy külön magyarázgatni kezdje. Valami új fejlemény volt.

– Igen. De inkább nem várnék négyig. Ha valamit is tehetek, akkor inkább most azonnal mennék. Mint mondtam, figyeltem a híreket. Emlékszem magára a régi időkből, amikor futballfogadásokat kötött apámnak. Mindig is kedvelte magát. Nézze, nagyon sajnálom, ami a lányával történt. Ha esetleg ez segít, én is voltam hasonló helyzetben. Tudom, min megy keresztül.

Nem szólt semmit. Erre valószínűleg nem számított.

– Emlékszem az apádra. És rád is. Ezért is kerestelek. Olyan emberre van szükségem, akiben megbízhatok. Aki megérti a helyzetemet – mondta.

– Tudom. Bárcsak ne tudnám! Az én kislányom tízéves volt, amikor elrabolták.

– De kiszabadítottad – mutatott rá Howell.

– Igen. Szóval játszottam már ilyen meccset. Ha a segítségemre van szüksége, akkor már most magánál kell lennem. Hol van?

– Itthon – sóhajtott egy nagyot. – Küldök egy autót. Hol vegyen fel?

– Az irodám előtt. Kint várom majd a ház előtt.

– A sofőr fél órán belül ott lesz – mondta Howell, majd egy kis kattanás jelezte, hogy befejezte a hívást. Engem pedig elárasztottak a Lenny Howell-lel kapcsolatos emlékek. Mostanában már nem szerette, ha Lennynek szólították. Sokkal idősebb volt nálam, és a környéken, ahol felnőttem, jól ismerték. Gengszterként kezdte. Kisebb bűncselekményeket, betöréseket követett el. Szegény családból származott, és nehéz körülmények között nőtt fel. Az apja rendszeresen a házuk előtti lépcsőn verte. Egészen addig, amíg apám egy nap meg nem látta, és félrehívta Lenny apját egy kis férfias beszélgetésre. Lenny soha többé nem kapott ki. És több betörést sem követett el. Ehelyett ő is fogadásokat vett fel apám illegális bukmékerirodájában. Apámtól tanulta meg, hogyan kell fogadásokat kötni. Valamennyire ismertem én is, tőle tanultam az első trükköket. Egy nap Lenny egy kicsit túl durván bánt egy tengerészgyalogossal, aki nem tudta kifizetni a keddi bánatpénzt, vagyis a hétfő esti focimeccsre kötött rossz fogadásból származó adósságot. A tengerészgyalogos erre alaposan elverte Lennyt, majd közölte vele, hogy neki is be kellene állnia. Megkedvelte az ifjú Lennyt, és a szárnyai alá vette. Lenny életét az mentette meg, hogy beállt a haditengerészethez. Végleg felhagyott a régi életmódjával. Ezt is tudtam, milyen érzés. Húszas éveim elején szélhámos voltam, de aztán a jogi karrier kedvéért felhagytam a svindlikkel. Az elmúlt néhány évben azonban kezdtem rájönni, hogy a múltunkat sosem lehet igazán magunk mögött hagyni.

Három nappal ezelőtt Lenny Howell sajtótájékoztatót tartott. Én is láttam. Az összes nagy csatorna közvetítette a hírt. A rendőrkapitány Howell balján ült, a férfi új felesége, Susan a jobbján. A nő kezén ott virított az alig négyéves karikagyűrű. A karikagyűrű mellett egy köves gyűrűt is viselt, amely csak úgy szikrázott a kamerák vakufényében, és a méretét elnézve azon tűnődtem, hogyhogy nem tört le a súlyától a nő karcsú ujja. Ha gondolt volna rá, hogy megkérdez, én azt tanácsoltam volna Howellnek, hogy inkább egyedül nyilatkozzon a tévének.

Egyébként is alig szólalt meg. De hát nem is volt szükséges. Amikor levette a szemüvegét és egyenesen a kamerába nézett, feldúlt, elgyötört tekintete mindent elmondott. Egyébként pedig megtört, feszült hangon beszélt. A szavai mély nyomot hagytak bennem, mert magam is voltam ugyanebben a helyzetben, és ismertem ezt a fájdalmat.

– Akárki is tartja fogva az én Caroline-omat, kérem, ne bántsa! Kérem, engedje szabadon Caroline-t, és semmi bántódása nem esik. Ígérem! Semmi mást nem szeretnénk, csak hogy visszakapjuk Caroline-t.

Caroline Howell tizenhét éves volt. Ekkor már tizenkilenc napja keresték. Rendszeresen tartottak sajtótájékoztatókat, de ez volt az első alkalom, hogy az apja is megjelent a kamerák előtt. Howell egyébként szinte mindenkinél többet tudott az eltűnt emberekről. A tengerészgyalogságnál szolgált, és húsz éven át minden nagyobb konfliktusnál jelen volt. Háborús hősként tért vissza, és átállt a bűnüldözésre. Az elmúlt tíz évben egy vagyont keresett a Howell’s Risk Management vezetésével. Biztonsági őröket és egyéb biztonsági szolgáltatásokat nyújtó céget alapított, testőri védelmet, túsztárgyalások lebonyolítását, az ellenséges területek és a fegyveres fenyegetettség kiértékelését kínálta.

Igen kevesen voltak az országban, akik többet tudtak volna az emberrablásról, a túszmentésről és az ezzel kapcsolatos tárgyalásokról. De most a saját lánya volt az áldozat.

Amikor Lenny Caroline ismeretlen elrablójához könyörgött, minden szavát tökéletesen válogatta meg. Szóról szóra ragaszkodott az ilyenkor ajánlott forgatókönyvhöz. Újra meg újra elismételte a lánya nevét, de a szemében láttam a kínt. A hangjából áradt a lemondás. Valamikor régen magam is ugyanígy beszéltem. Pár éve az én kislányomat is elrabolták. A tortúra csak két napig tartott, de az emléke még mindig kísértett. Sosem tudtam volna kimenteni az orosz maffia keze közül, ha nem segítenek a barátaim.

Valahányszor megláttam Howell arcát a tévében vagy a róla készült képeket az újságban, mindig elszorult a szívem. Olyan volt, mintha valamelyik régi fényképem nézett volna rám. Valamikor én is ugyanebben a cipőben jártam.

Megtöröltem az órám bepárásodott számlapját, és megnéztem az időt. A hívás óta huszonnégy perc telt el. Abban a pillanatban egy piros Volkswagen szedán érkezett a szemközti Brews bár elé, és megállt. A sofőr áthajolt az anyósülésen, és rám nézett. Nem erre számítottam. Azt hittem, egy Mercedes vagy egy csúcskategóriás BMW jön értem. Nem létezik, hogy Howell ilyen kocsit küldjön!

A fickó kiszállt a VW-ből, és felvett egy fehér baseballsapkát. Kifakult piros pólót viselt, amelynek mellkasán az „Arnac Deliveries” felirat állt. A hátsó ülésről felemelt egy barna papírba burkolt csomagot, ennek a tetejére fehér borítékot tett. Becsukta a kocsi ajtaját, és egyenesen felém tartva keresztülvágott az utcán. Egyik kezében a csomagot szorongatta, a másikban egy csíptetős írómappát hozott.

– Maga Eddie Flynn? – kérdezte.

Önkéntelenül is megfeszültek az izmaim. Rendes csomagszállításhoz már kicsit késő volt, és az biztos, hogy a fickónak semmi köze nem volt Lenny Howellhez. Gyorsan felmértem a helyzetet. Jobbra-balra pillantva láttam, hogy más gyalogos nincs az utcán. Tehát a fickó nem hozta magával erősítésül a haverjait. De az is biztos, hogy nem kifutófiú volt. Kissé jobbra fordultam, hogy gyengébb célpontot nyújtsak, ha netán kés lenne a farmerja hátsó zsebébe dugva.

Mosolygott, de nem őszintén. Csak a látszat kedvéért. A kezemet lazán tartottam, készen arra, hogy a fickó arcába vágjak, ha hirtelen mozdulatot tenne.

– Igen, de nem rendeltem semmit.

A tag letette a csomagot és a mappát a járdára, és a kezébe vette a borítékot. Abban a pillanatban rájöttem, hogy kicsoda.

Felém nyújtotta a borítékot. Nem vettem el. Akkor lassan közelebb jött, mindössze néhány centi választott csak el tőle, a borítékot a mellkasomhoz nyomta, és azt mondta:

– Értesítés kézbesítve.

Így hát kézbe vettem a borítékot.

A fickó bírósági kézbesítő volt. Az ebben a szakmában dolgozók naphosszat hajkurásszák az embereket, és amikor megtalálják őket, olyan tartalommal teli borítékokat adnak át nekik, amelyeket a hátuk közepére sem kívánnak. Ezért csomagkézbesítőnek, útbaigazítást kérő turistának, új vevőnek vagy ügyfélnek adják ki magukat. Nem vártam semmiféle papírt. És különben is, jöhetett volna valami civilizáltabb órában is, mint a legtöbb bírósági kézbesítő. A kézbesítés időpontját tehát szinte biztosan az kérte, aki a fickót alkalmazta. Azért akarták, hogy ilyen későn kapjam meg, hogy egész éjjel fent maradjak miatta és rágódjak rajta. A címzés és feladó nélküli borítékot megtapogatva csak arra tudtam gondolni, hogy kizárólag egy dolog lehet: a válóperes iratok.

Feltéptem, de nem a feleségemtől jött. Idézés volt, amely egy Julie Rosen nevű személy összes aktájára és egyéb ügyirataira vonatkozott. Az idézés kikötötte, hogy az iratokat tizennégy napon belül letétbe kell helyeznem a bírósági kézbesítők irodájában. Abból a kevésből, amennyit ott helyben fel tudtam fogni, úgy tűnt, hogy az Állam kontra Julie Rosen ügyben benyújtott fellebbezésről van szó.

Fogalmam sem volt, milyen ügy lehet. Határozottan tudtam, hogy sosem védtem ilyen nevű nőt. Az idézésben az állt, hogy a fellebbező jogász készítette, de szokás szerint nem nevezte meg a Rosen nevében eljáró ügyvédet.

– Hé, mondja, ki védi Julie Rosent? – kérdeztem.

A pasas szó nélkül hátat fordított. Ez az adott körülmények között nem volt valami bölcs cselekedet. Az idézést zsebre vágtam, és inkább arra figyeltem, hogy a kézbesítő lehajolt, és felvette a csomagot és a csíptetős írómappát.

Még mindig nekem háttal beszélt:

– Tiszta szerencse! Felkészültem rá, hogy fel kell mennem az irodájába és eljátszom a szokásos csomagszállító jelenetet. Megspórolt nekem pár lépcsőfokot. Aludjon jól, haver.

– Kik az ügyvédek? – kérdeztem.

A pasas meg sem fordult.

– Ez bizalmas információnak számít – indult meg a kocsija felé. – Tudja jól, hogy nem adhatom ki.

– Szeretnéd visszakapni a pénztárcádat, Brad?

Erre megállt, megtapogatta a farzsebét, és megpördült.

– Ezt meg hogy a…

Egyik kezemben a nyitott pénztárcáját, a másikban a jogosítványát tartottam.

– Jobban kellene vigyáznod. Ismeretleneknek nem tanácsos hátat fordítani. Nézd, most már tudom, hol laksz, Brad – mondtam a jogosítványt forgatva. – Ha szeretnéd visszakapni a holmidat, akkor szépen elmondod, ki küldte az idézést. Ki képviseli Julie Rosent?

Arca vicsorba rándult, az álcsomagot és az írómappát elhajította. Aztán ökölbe szorította a kezét.

– A szart is kiverem belőled, hapsikám! – fenyegetőzött, és megindult felém. Behajlított karját felemelte, két öklét mereven, egyenesen az álla alá szorította, mint valami kocsmai verekedő egy régi filmben. Ebből rögtön láttam, hogy Brad nem profi bokszoló. A legelső lecke, amit húsz évvel ezelőtt Mickey Hooley edzőtermében, a Pokol Konyhája sötét mélyén megtanultam, az volt, hogyan kell úgy megütni valakit, hogy ne törjön el az ember csuklója. Mickey azt tanította, hogy az alkart körülbelül 45 fokos szögben kell tartani, hogy a mutatóujjunk ízülete egyenes vonalba kerüljön a könyökünkkel. Ez a tartás az összes csukló körüli kis izmot működésbe hozza, így szilárd ütőalapot biztosít.

Akár bemutatót is rendezhettem volna Braddel. Beverhettem volna a haragos pofáját. Bizonyos értelemben szívesen meg is tettem volna. Brad valószínűleg tökös legénynek képzelte magát. Ráébreszthettem volna, hogy ez nem egészen így van. De nem tettem. Úgy véltem, könnyebb lesz megértenem, hogy mit mond, ha megvan az összes foga. Ezért inkább a jobbegyenesnél sokkal hatásosabb módon szereltem le.

Visszacsúsztattam a jogosítványát a tárcájába, közben a sajátomból előhúztam egy százast, és feltartottam.

A fickó egyből lelassult, és leeresztette a kezét. Kihasználtam a helyzetet, és feltettem neki néhány kérdést.

– Mennyi manapság a konkrét időhöz kötött kézbesítések ára? Kétszáz dollár? Kétszázötven? Ha ebből levonjuk a céged részesedését, az adókat, a benzint, a biztosítást, neked mennyi marad? Szerintem úgy nyolcvan dollár. Jól gondolom?

Egy-két méterre tőlem megállt. Végigmért, majd a kezemben lévő százdollárosra bámult.

– Nyolcvankilenc ötven – mondta aztán.

Mivel ügyvéd voltam, én magam is sokszor használtam a bírósági kézbesítői szolgáltatást. Tudtam, melyik cég a legolcsóbb, melyik a legjobb, pontosan tudtam, mennyit kérnek, és hogy hogyan számolják ki a díjszabásukat.

– Nézd, két dolgot tehetek, Brad. Rajtad múlik, hogy melyik legyen. Vagy az lesz, hogy reggel azzal kezdem a napot, hogy felhívok egy kedves, ismerős bírósági jegyzőkönyvvezetőt, aki majd megmondja, ki küldte ki az idézést. Ez csak egy zacskó fánkomba fog kerülni, amikor legközelebb a bíróságon járok. De meg is spórolhatod nekem a fáradságot, és én beteszem ezt a százdollárost a pénztárcádba, mielőtt visszaadom. Te döntöd el, mi legyen.

Brad megtörölte a száját, és még mindig a pénzt bámulta.

– Mi van, ha rájönnek? Ezért kirúghatnak – mondta.

– Én ugyan nem árulom el senkinek. Tőlem senki sem fogja megtudni, hogy beszéltél. Azt fogják feltételezni, hogy elbűvöltem a jegyzőkönyvvezetőt.

Közben benyúltam a tárca rekeszébe, ahol a készpénzét tartotta. Brad pénztárcájában példás rend uralkodott. Nem volt tele régi bolti nyugtákkal vagy névjegykártyákkal. A jogosítványa és a hitelkártyái külön-külön kandikáltak elő az erre fenntartott zsebekből. A készpénztartó rekeszben száznegyvenhét dollárja volt bankjegyekben. Leghátul a százdolláros, majd egy húszas, egy tízes, három ötös és két egyes jött sorban. Brad felé fordítottam a tárcát, és a saját százasom szélét becsúsztattam az ő százasa és a húszasa közé.

– Ez az utolsó esélyed – mondtam.

– Copeland. Az ügyvéd neve Max Copeland – mondta.

A név hallatán kirázott a hideg.

Brad szeme láttára becsúsztattam a százasomat a tárcájába, amit aztán becsuktam és felé dobtam. Brad elkapta, és zsebre vágta. Az elülső zsebébe tette. Többé biztosan nem hordja a tárcáját a farzsebében. Legalábbis amíg nem vesz hozzá láncot. Én meg figyeltem, hogy felveszi az álcsomagot és az írómappát, visszaül a kocsijába, és elhajt.

Brad nem nézte meg a tárcáját, mielőtt elment, mert látta, hogy kiveszek egy százast a zsebemből, és beleteszem a többi készpénzhez. Én meg kinyitottam a jobb kezemet és széthajtottam a pasas százdollárosát, amelyet korábban már ügyesen kihúztam a tárcájából, és szakszerűen a tenyerembe rejtettem. Brad azért nem látta, hogy ez történt, mert én nem akartam, hogy lássa. A kezem a tárcájába nyúlt, hogy betegyem a saját bankómat, de azt már nem látta, hogy közben kiveszem az ő pénzét. Bámultam a százast, és Max Copelandre gondoltam.

Úgy nagyjából három évvel ezelőttig a jogi berkeken kívül csak nagyon kevesen ismerték a nevét. Nem hirdetett, a címe nem volt benne a cégkereső telefonkönyvben, nem volt honlapja, de még csak táblát se tett ki az irodája ajtajára. A jogászok csak hírből ismerték. Max Copeland kizárólag az elképzelhető legrosszabb ügyfeleket képviselte, méghozzá vérre menően, és nagy élvezettel. Csak akkor vált ismertebbé a nyilvánosság előtt is a neve, amikor a Washington Street Journalben megjelent róla egy cikk.

A cikk címe Az ördög ügyvédje volt. És a közhely ellenére elég pontos összefoglalót nyújtott. Max pedofilokat, gyermekgyilkosokat, sorozatgyilkosokat és szexuális erőszaktevőket védett. Csak azért élt, hogy felmentesse és szabadlábra helyeztesse őket. Sosem találkoztam vele, és nem is vágytam rá, hogy megismerjem. Nem nagyon kedvelem az ilyen hírnévvel rendelkező ürgéket.

Végül is nem számított, mivel sosem képviseltem Julie Rosent, és biztos voltam benne, hogy nincs nálam egyetlen aktája sem.

Aztán fényszórók fényére lettem figyelmes, és láttam, hogy a sarkon befordul egy kocsi. Egy egyedi megrendelésre készült, hosszú Lincoln volt, ennek a lámpáit láttam. Gyönyörű, fekete kocsi volt, közel ötven centi átmérőjű, krómozott keréktárcsákkal és olyan fényezéssel, hogy pont olyan átkozottul csillogott, mint Susan Howell ujján a drágakő.

Hajszálpontosan előttem állt meg. Az idézést zsebre vágtam, és igaz, hogy már későn, de rájöttem, hogy jobban tettem volna, ha nem veszem fel a telefont, amikor Leonard Howell hívott. Talán az idézés miatt, talán Copeland nevének hallatán, nem tudtam pontosan, mi volt az oka, de erős késztetést éreztem arra, hogy megkérjem a Lincoln sofőrjét, mondja meg Howellnek, sajnálom, de meggondoltam magam.

Ez az éjszaka is rosszul kezdődött, és éreztem, hogy innentől fogva már csak rosszabb lesz.

MÁSODIK FEJEZET

A kocsi ajtaja kinyílt, és némi küszködés árán kiszállt belőle egy férfi. A kelleténél vagy két számmal nagyobb, lötyögő fekete öltönyt viselt. Éles, fürkésző kék szeme mintegy ellenpontozta ősz haját és mélyen barázdált arcát. Nehéz volt megállapítani a korát. Vagy már jócskán elmúlt ötvenéves, vagy sokáig élhetett az utcán. A hajléktalanélettől válik pont ilyenné az ember arca. Úgy öregít, mint a világon semmi!

Egy kemény talpú cipő reszelősen vonszolódott az úton. A férfi keservesen, fájdalmasnak tűnő sántítással húzta a jobb lábát. Megkerülte a motorházat, és miközben közeledett felém, észrevettem, hogy a jobb lába befelé fordult és furcsa szögben behajlott, ahogy maga után húzta a fekete aszfalton. Aztán a bal lába előrelendült, ferdén, mereven megtámasztotta a testét, míg a férfi kissé megdőlt, és a másik lábát csúsztatva maga után vonszolta, majd a törzsét meglódítva tett egy lépést. Lehajtotta a fejét, és megtámaszkodott a motorháztetőn. Míg így állt, én lepillantottam a lábára, és megláttam a bokájára erősített járógép bőrpántját. A pánt egy acéllemezhez vezetett, amelyet valószínűleg a cipő boltozatába építettek be, közvetlenül a sarok mellé.

– Mr. Flynn? – szólalt meg derűs, kissé éneklő hangon.

– Köszönöm, hogy eljött értem – nyújtottam oda a kezem.

Aprót szökkent előre, és elfogadta a kéznyújtást. A fogása erősebb volt, mint vártam.

– G-G-G-George vagyok – mutatkozott be. – Mr. H-H-Howell k-k-k-… – Szája csücsörítésbe fagyott és remegett, miközben megpróbálta kiejteni a következő szót.

Anyai nagyapám dadogott. Hat-hétéves koromban rendszeresen jártam hozzá játszani. Mindig volt valami eldugott édesség nála a konyhában, és azt játszottuk, hogy nekem kellett megkeresnem. A fejével jelzett: vagy megrázta, vagy bólogatott, miközben a finomságot kerestük, és ebből tudtam, hogy közeledem-e a rejtekhelyhez vagy távolodom tőle. Ez volt a kedvenc játéka, mert közben nem kellett beszélnie. Ha mégis beszélgettünk, anyám állandóan szidott, amiért befejeztem nagyapám mondatait. Végül abbahagytam, és megtanultam türelmesen kivárni.

És most is türelmesen vártam, hogy George befejezze, és még mindig fogtam a kezét is. A szorítása minden egyes másodperccel egyre erősebb lett, és a végén már fájt. Az arca a rózsaszín mélyebb árnyalatára váltott, és az ajkáról finoman permetezett a nyál, ahogy egyre közelebb került a szinte leküzdhetetlen szó kimondásához. George végül nagy nehezen kibökte a gondot okozó szót.

– …KÜLDÖTT, hogy elvigyem – mondta.

– Köszönöm, George – feleltem.

Elengedte a kezemet, aztán csoszogva, cipőjével a járdát súrolva megkerülte a kocsit.

– Engedje meg, h-h-hogy kinyissam az ajtót.

– Hagyja csak, George. Már huszonhét éves korom óta egyedül nyitom ki magamnak a kocsiajtókat.

George felnevetett, és ujjával bizalmasan megfenyegetett. Ingatagon megfordult, és bicegve megkerülte a kocsit, hogy visszaülhessen a vezetőülésbe. Én már rég elhelyezkedtem hátul, mire George egyáltalán eljutott az ajtóig.

A légkondicionáló fullon volt. Micsoda mennyei megkönnyebbülés! Mintha a szaunából kilépve hűvös selyembe burkolóztam volna. Előrehajoltam, és nem álltam meg, hogy a két első ülés között benézve egy pillantást ne vessek a pedálokra. A gázpedál normálisnak tűnt, de a fékpedált lejjebb eresztették, és egy vastag gumitömböt helyeztek rá, hogy George könnyebben kezelhesse.

Lenny Howell még mindig ugyanolyan jó ember volt, mint régen.

George beült a volán mögé, beindította a motort, és a zsebébe nyúlt egy zsebkendőért. – M-m-m-micsoda éjszaka! – törölgette az izzadságot az arcáról.

És milyen igaza volt!

Manhattan északi oldalán haladtunk, végig a Henry Hudson Parkwayen. A tőlünk balra húzódó folyón gyönyörűen tükröződött a hold. Elhagytuk Washington Heightst majd Harlemet, aztán Inwoodnál az autópálya kissé eltávolodott a víztől, maga mögött hagyva a szinte forrásponton lévő várost. Az autópályáról a Cross Country Parkwaynél tértünk le. New Rochelle felé mentünk tovább. Nem beszélgettünk, George csak annyit kérdezett, hogy kényelmesen ülök-e. Örültem, hogy kikerültem a párás forróságból és a hajam már majdnem megszáradt.

Julie Rosen nevét forgattam a fejemben, de semmi sem jutott eszembe. Korábbi társammal, Jack Hallorannel szorosan együttműködtünk. Ha Jack ügye lett volna, felismertem volna a nevet. A másik lehetséges magyarázat, hogy ez a Ford és Keating Ügyvédi Iroda raktárában tárolt, halott akta volt. Annak idején úgy kerültem a jogi pályára, hogy véletlenül megismerkedtem egy részmunkaidőben dolgozó bíróval, Harry Forddal. Összebarátkoztunk, és Harry épp akkor lett főállású bíró és mondott le a Ford és Keating cégnél a partnerségéről, amikor kiszögeztem a névtáblámat a Halloran és Flynn cég irodájára. Harry régi társa, Arthur Keating nagyjából ugyanebben az időben vonult nyugdíjba, mi meg Jackkel megvettük a megmaradt néhány folyamatban lévő ügyet. Azzal a húsz-harminc élő esettel együtt megkaptuk a régi aktáikat is, hogy mi tároljuk őket. Mivel a poros aktákat is elvittük, kedvezményt kaptunk azokra az ügyekre, amelyek még hozhattak némi pénzt. Lehet, hogy Julie Rosen a Ford és Keating iroda régi ügyfele volt? Az órám kijelzőjére néztem. Tizenkettő negyven. Ahhoz már túl késő volt, hogy felhívjam Harryt. Még ha az egyik régi aktája is volt, nem akartam ilyenkor zavarni. Ezzel várnom kell reggelig. Akármiről legyen is szó, elfogott az émelygés, ha rágondoltam, hogy Copelandnek is köze volt hozzá.

– Remélem, h-h-hogy tud segíteni Mr. H-H-Howellnek – szólalt meg George.

– Én is. Hogy bírja?

George erre csak némán megrázta a fejét. Ezzel mindent elmondott.

– És a többi családtag? – kérdeztem.

– Nem annyira rosszul – felelte George egy kis gondolkodás után. – Cs-cs-csak Mrs. H-H-Howell van. Ő m-m-meg, tudja, n-n-nem is a lány anyja.

– Igen, olvastam az újságban. Mr. Howell újra megnősült.

George válaszának a dadogás ellenére is súlya volt.

– M-m-meglehet, áldás ez. M-m-mármint hogy a lány vér szerinti anyja a föld alatt van. Egy szülő legnagyobb tragédiája, h-h-ha elveszíti a gy-gy-gyermekét – mondta George.

A Post még az egyik első cikkében megemlítette, hogy Caroline Howell édesanyja elhunyt.

Elhagytuk a gyorsforgalmi utat, és innen hamar rátértünk a Main Streetre. Ebben az órában alig volt forgalom. A New Rochelle-i Premier Point felé tartottunk. Ez lényegében a Premium Point testvére volt. Ám míg a Premium Point a világ milliárdosai közül vagy ötvennek adott otthont egy rendkívül biztonságos, zárt lakópark kerítésén belül, a Premier Point ehhez képest csak a szegény rokon volt. Igaz, szintén kerítéssel, kapuval őrzött lakópark volt a maga utcáival és fegyveres biztonsági őreivel. A különbség az, hogy a Premier Point-i ingatlanlétra legalsó lépcsőfokára már mindössze hét-nyolcmillió dollárral is fel lehetett lépni. Itt ugyan nem kapott az ember saját helikopter-leszállóhelyet vagy privát golfpályát, de azért a Premier Pointnak így is megvolt a maga vonzereje.

A hírcsatornák furgonjai és a kapuval szemben lévő beépítetlen telken szétszórt parabolaantennák jelenlétéből tudtam, hogy közeledünk a bejárathoz. A nemes vállalkozói hagyományokat követve egy kávés stand és egy tacót árusító kisteherautó is letáborozott a telken, hogy a híradósokat és a riportereket táplálja és ébren tartsa. A sötét árnyak felhajtották a kávéjukat, és már nyúltak is a fényképezőgépeik után. Néhányuknak sikerült lekapniuk minket, amint behajtottunk a magánútra, és megálltunk a kapu előtt. A portásfülkéből kiáradó barátságos fényben vártuk, hogy előbújjon az őr. George üresbe tette a kocsit, és összefonta a karját. Gondoltam, hozzászokhatott már, hogy eltart egy darabig, mire az éjszakai őr felemeli a seggét a tévé elől. Az éjjeliőrök sosem sietnek, éppen ezért éjjeliőrök.

A mobilom megrezzent. Valaki hívott. Harry Ford volt az. Egy ilyen késői hívás csak rosszat jelenthetett.

– Helló, Harry! Örülök, hogy hívsz, mert…

– Eddie! E pillanatban kaptam egy idézést egy régi ügy aktájának a benyújtására. Csak azért szólok, mert lehet, hogy te is kapsz egy ilyet. – Harry már jócskán túl volt a hatvanon. New York történetében ő volt az egyik első fekete bőrű bíró a másodfokú bíróságon, és az a fajta ember volt, aki legalább féltucatnyi pohár bourbont is elszopogatott, mielőtt nyugovóra tért. A hangján most is érződött a whiskey.

– Elkéstél. Én már megkaptam. Fel akartalak hívni, de aztán mégsem szóltam, mert nem szerettelek volna felébreszteni. Van valami ok az aggodalomra?

– Régi ügy, vagy tizenöt éve foglalkoztam vele. Csúnya eset. Julie Rosent gyilkosságért ítélték el. Felgyújtotta a házát, és odaveszett a bölcsőben alvó kislánya.

Harry hangjában volt valami szokatlan. De nem az italtól. Mintha megbánás, talán bűntudat csengett volna benne.

A legtöbb peres jogász, ha az ember meghívja őket egy italra, előbb-utóbb sorolni kezdi a nagy győzelmeit. Valóságos háborús történetek ezek. A jogászok imádják őket: hogyan álltak vesztésre, hogyan jártak túl az ellenfél eszén és hogyan győztek a végén. A mostani tudásommal még a legnagyobb ellenségemnek sem fogadnék ilyen ügyvédet. Mert az igazán nagy ügyvéd, ha beszélni kezd a karrierjéről, nem a megnyert pereivel vakítja az embert, hanem a vesztett eseteiről mesél.

Előbb-utóbb mindenki veszít. De az ember jobban emlékszik a nyert ügyeire. Akkor miért van az, hogy vannak, akiknek a vesztett perek fontosabbak? És miért a legjobbak emlékeznek rájuk? Megmondom. Mert nekik számít. Ők valóban törődnek az ügyféllel. Mutassanak nekem egy olyan ügyvédet, akit még ma is kísért, hogy az egyik ügyfelét huszonöt éve bolti lopással vádolták, bűnösnek találták, elítélték, és egy hónapot ült a Sing Singben! Na, ilyen ügyvéd kell az embernek, ha bajban van! Harry is ilyen volt. És igazán szerencsés voltam, hogy tőle tanulhattam. Harry nélkül még ma is csak egy nagy nulla lennék. Maga mellé vett fogalmazónak, aztán segített elindítani a praxisomat. Nélküle még mindig az utcán szélhámoskodnék, ahelyett, hogy a bíróságon svindliskedem.

Harrynek volt néhány rosszul végződött esete. A legtöbbet el is mesélte.

Erre viszont nem emlékeztem. Nem hiszem, hogy beszéltünk volna róla.

– Épp egy ügyfélhez tartok. Nézd, Harry, nem akarlak nyugtalanítani, de a kézbesítőt Max Copeland bízta meg.

Harry hallgatott.

Végig te vitted az ügyet? – kérdeztem.

– Persze. Julie elmondta, hogy egy feketébe öltözött férfi gyújtotta fel a házát. Azt mondta, az arcát nem látta, de lehet, hogy nem is volt arca. A nő elég zavaros volt. Súlyos fejsérülést szenvedett. Az esküdtszék nem hitt neki.

– És a fickó? Találtatok valamit?

– Semmit. Senki sem látta. Gondolod, hogy Max Copeland megtalálta? – kérdezte Harry.

– Nem tudom. Valamit biztosan kiderített. Most mennem kell, de reggel felhívlak.

– Bármikor hívhatsz. Egy holnapi ügyre készülök, sokáig fenn leszek – mondta Harry, és letette a telefont. A jogászok egészen szokatlan időbeosztás szerint dolgoznak, de nagyon rég volt már, hogy Harry egész éjjel fennmaradt volna, hogy átolvassa egy ügy aktáit. Valószínűleg már átnézte az anyagot, vagy nem is volt szükséges elolvasnia. Az volt a benyomásom, hogy csak szüksége volt valamire, ami eltereli a figyelmét az idézésről.

Tudtam, hogy aggódik miatta.

Copelandnek megvolt az a szokása, hogy megtámadta ügyfelei régi ügyvédjeit.

Nem sokat számított, hogy milyen új bizonyítékok, esetleg új tanúk előásásával indította el a fellebbezést. Itt a célpont egyértelműen Harry volt. Azon lesz, hogy bebizonyítsa, az ítélet azért támadható, mert Julie Rosennek rossz ügyvédje volt. Copeland mindig a gyenge jogképviseletre hivatkozott. Előfordult már, hogy tönkretett bizonyos kollégákat, csak azért, hogy megnyerjen egy-egy fellebbezést. Biztos, hogy most Harry került sorra a listáján.

Ettől viszont Copeland meg az én célpontommá vált. Nem hagyom, hogy egy olyan aljas alak, mint Max Copeland, szarral dobálja Harryt.

George barátságosan intett a biztonsági őrnek, aki végre megjelent a kis iroda ajtajában. A fickónál volt egy Glock, a fején meg baseballsapka a Howell’s Security logójával.

Egy pillanatra elvakított az arcomba világító zseblámpa, és így nem tudtam tisztán kivenni a vonásait.

Aztán hátat fordított, kikapcsolta a lámpát, és intett, hogy mehetünk.

Innen egy kétsávos út vezetett tovább Premier Pointba, amelynek mindkét oldalán magas, fehér deszkakerítés állt. Lehúztam az ablakot, hogy érezzem az East River sós illatát. Tíz perc múlva jobbra kanyarodtunk, és letértünk egy egysávos magánútra. Az út bejáratánál kétoldalt alacsony kőfal húzódott, de még valami más is volt ott. Először azt hittem, a ház nevét jelző tábla. Az úton idefelé több ilyet is láttam. „A Kúria”, „Kis Lak”, „Őszi fészek”. A Howell-birtok elé kitett tábla nem a ház nevét hirdette. Közelebb érve már ki tudtam venni az „Eladó” feliratot.

Ahogy végighajtottunk az épülethez vezető úton, azon tűnődtem, vajon mi adja meg magát előbb, a Lincoln felfüggesztése vagy a gerincem. Az út tele volt kátyúkkal. Kisebbek, nagyobbak és egészen hatalmasak is tátongtak rajta, és George, minden igyekezete ellenére is, minden egyes istenverte lyukat eltalált. Feltételeztem, hogy mivel az ingatlan eladásra vár, Leonard Howell már nem akart nekilátni az újraaszfaltozásnak, ha e nélkül a pluszköltség nélkül is értékesíteni tudja az épületet. Úgy egy perc múlva megpillantottam egy méretes házat a távolban. Szinte minden ablakában égtek a fények. Valójában ahhoz túl nagy volt, hogy háznak nevezzük, viszont mégsem elég nagy, hogy a városnak ebben a részében kúriának minősüljön.

Talán féltucatnyi kisteherautó és személygépkocsi parkolt a ház előtti kavicsos felhajtón. Az autók Fordok voltak; mind ugyanaz a típus. A kocsik mellett két furgon állt. Az egyik a New York-i rendőrség színeit és feliratát viselte. A másik a Szövetségi Nyomozó Irodáét.

George megállt a ház előtt. A nyitott ajtóban egy alak állt, de csak a körvonalait tudtam kivenni. A lába formájából és a hajából láttam, hogy nő. Kint nem volt világítás, csak az ablakokból áradó meleg fény oszlatta el valamennyire a sötétséget.

Kiszálltam, és a kocsi felé fordultam, hogy becsukjam az ajtót.

– Ne mozduljon! FBI! Kezeket a tetőre, gyerünk!