részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Frank Dikötter: China After Mao. The Rise of a Superpower
Bloomsbury Publishing, London, 2022

Copyright © 2022, Frank Dikötter
All rights reserved.

Térkép © 2022, John Gilkes

A fordítást szakmai szempontból ellenőrizte Antóni Csaba

Hungarian translation © 2023 Hegedűs Péter
Magyar kiadás © 2023 Park Kiadó, Budapest
A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje
Borítóterv © Gerhes Gábor
Borítófotó © depositphotos/johan10, chungking

ISBN 978 963 355 871 3

Felelős kiadó Tönkő Vera
Felelős szerkesztő Szala Boglárka
Szerkesztette Darida Benedek
A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér és Pávay Andrea
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Előszó

1985 nyarán, amikor a Vissza a jövőbe című film lett az év kasszasikere, nekiveselkedtem mandarinul tanulni Kínában a Genfi Egyetem hallgatójaként. A kínai külügyminisztérium a Nankaj Egyetemre osztott be Tiencsin városába, e Peking környékén fekvő, hatalmas, 5 milliós lakosságú tengerparti metropoliszba (a település népessége azóta megháromszorozódott). Hongkongba utaztam, és ott léptem át a határt, majd egy héten keresztül vonatoztam észak felé, útközben barátokat szerezve. Egyikük utóbb nem emlékezett a vezetéknevemre, és amikor levelezőlapot küldött nekem, „Franknek, a hollandnak” címezte „Tiencsinbe, Kínába”. A postás gond nélkül megtalált, ugyanis csupán nyolcvan külföldi tartózkodott a városban, köztük hét holland és egyetlen Frank.

Az összes többi nagyvároshoz hasonlóan Tiencsinnek is megvan a maga hálózata széles sugárutakból, melyeket szovjet szakemberek segítségével építettek az 1950-es években. A forgalmi dugók ismeretlenek voltak: ez az egymilliárd főnél népesebb nemzet kevesebb mint 20 000 magángépjárművet használt. Ám a kerékpárosok a buszoktól, teherautóktól és a hébe-hóba felbukkanó személyautóktól elválasztva tömött rajokban, csendben pedáloztak a nekik kijelölt oldalsó sávban. Mivel pirkadatkor keltek és alkonyat előtt tértek haza, a város utcái este kilencre valósággal elnéptelenedtek. Sokszor enyém volt mind a hat sáv, miközben éjjel hazafelé kerekeztem, s a jelzőlámpák tompa fénye megcsillant a biciklimen.

2019 októberében tértem vissza a Nankaj Egyetemre abból az alkalomból, hogy az intézmény fennállásának 100. évfordulóját ünnepelte. Tiencsint mintha kicserélték volna: várossziluettjében fényárban úszó felhőkarcolók ragyogtak, s a város végeláthatatlan messzeségbe nyújtotta ki agglomerációjának bérháznegyedekből és irodaparkokból álló csápjait; az épületek némelyike már elkészült, mások építés alatt álltak. Tiszta időben a város minden pontjáról szembeötlött a Tiencsini Pénzügyi Központ csaknem 600 méter magasan az égbe törő tornya, melynek üvegborítása óriási kristálykupolaként sziporkázott a napfényben. Ám a látszat valóban gyakran csal. Hajdani tanáraim és utódaik ugyanazokban az ütött-kopott paneltömbökben laktak, melyeknek poros erkélyeit zsúfolásig megrakták cserepes virággal, folyosóit pedig jószerivel eltorlaszolták a viharvert biciklik, melyekkel az egyetemvárosba jártak. Mint megtudtam, egyvalami mégis megváltozott: a legtöbb professzor az Egyesült Államokba küldte a gyerekeit.

A Kínai Népköztársaság néhány esztendővel ezelőtt ünnepelte hivatalosan a „nyitás és reform” 40. évfordulóját – a gazdasági reformprogramot Teng Hsziao-ping vezette be 1978 decemberében. Az átváltozást, melynek során a kulturális forradalom zűrzavarából épphogy kilábalt, elszigetelt ország a világ második legnagyobb gazdasági hatalmává fejlődött, kivétel nélkül mindenki csodaként ünnepli. Az egyik témába vágó tudományos kötet címe – China 40 Years of Economic Reforms: How The Miracle Was Created? (Kína, a gazdasági reformok 40 éve. Hogyan született meg a csoda?) – híven összegzi az uralkodó megítélést. Egyes szakértőket azonban szemmel láthatólag nem annyira az foglalkoztat, valóban csoda történt-e Kínában, inkább attól tartanak, hogy ez a csoda is csak három napig tartott.

Ám ugyan honnan is tudhatnák a szakértők? Miután 35 évvel ezelőtt beköltöztem kollégiumi szobámba, felfigyeltem rá, hogy a külföldi diákok zöme folyton azon spekulál, mi történhet épp Pekingben. Egyesek közülük a Kreml-megfigyelőktől ellesett módszerekkel Kína-megfigyelőkké képezték magukat: mivel híján voltak a megbízható értesüléseknek, kénytelen-kelletlen is olvasni próbáltak a leghomályosabb jelekből, amelyek a Csungnanhajból, a pártnak a pekingi Tiltott Város tőszomszédságában található központjából kiszivárogtak – kezdve attól, hogy hol foglaltak helyet az egyes vezetők a díszemelvényen a Tienanmen téren tartott felvonulások alkalmával és hogy milyen tördelésben jelentek meg a főbb hírek a Zsenmin Zsipaóban, egészen addig, hogy milyen gyakran pufogtattak bizonyos frázisokat a rádióban. Jómagam szkeptikus voltam, és inkább a múlt tanulmányozásába vetettem magam.

Mindmáig szkeptikus maradtam. A helyzet napjainkig sem sokat változott, annak dacára, hogy mit várhatna el az ember észszerűen a „nyitás és reform” negyven esztendeje után. Néhány évvel ezelőtt Li Ko-csiang, Kína jelenlegi miniszterelnöke az ország hazai kibocsátásáról szóló adatokat „mesterségesnek, ezért megbízhatatlannak” minősítette. A szakértők persze tisztában vannak a dolgok állásával, és igyekeznek hiteles értesülésekhez jutni. Ott van példának okáért a „Li Ko-csiang-mutató”, melyet a miniszterelnök maga használt a gazdasági teljesítmény nyomon követésére a teljes energiafogyasztás alapján. Ám ettől még tény marad, hogy vajmi keveset tudunk az országról. Ahogyan a Kína-megfigyelő James Palmer nemrégiben megfogalmazta: „Kínáról senki nem tud az égvilágon semmit, a kínai kormányt is beleértve.”1 Minden értesülés megbízhatatlan, részleges vagy torz. Mivel egyetlen helyi kormányzat sem közöl pontos adatokat, nem ismerjük sem a gazdaság valódi méreteit, sem a bedőlt hitelek mértékét. A lelkiismeretes kutatónak a szókratészi paradoxon jár az eszében: „Csak azt tudom, hogy semmit sem tudok.” Ami Kínát illeti, még azt sem tudjuk, hogy mit nem tudunk.

A Nankaj Egyetem északi kapuján belül, egy forgalmas, nyolcsávos út túloldalán álló hatalmas, tátongó épület ad helyet a tiencsini Városi Levéltárnak, amit fiatal katonák őriznek. Egyetemista koromban elképzelhetetlen lett volna, hogy ide bebocsátást nyerjek. Ám 1996-ban módosították a levéltárak hozzáféréséről szóló törvényt, és a titkosítatlan anyagok egyre növekvő tömege vált fokozatosan hozzáférhetővé a megfelelő ajánlólevéllel rendelkező történészeknek. Jóllehet a kényesebb információk továbbra is elzárva maradtak a levéltárak pincéinek mélyén, a kutatók végre első ízben fejest ugorhattak a maoista korszak sötét éjszakájába.

Egy évtizedet töltöttem azzal, hogy több ezer pártfeljegyzést tanulmányoztam át, és keresztül-kasul beutaztam az országot a szubtrópusi Kuangtungtól a szegény és száraz Kanszuig, mely tartomány a mongol sivatagok szomszédságában fekszik. A sárguló dossziékban kézírással papírra vetve vagy takarosan legépelve ott sorakoztak a pártvezetés gyűléseinek titkos jegyzőkönyvei, a tömeggyilkosságok nyomozati anyagai, a falusiak millióinak éheztetéséért felelős vezetők vallomásai, a vidéki ellenállásról szóló beszámolók, a bizalmas véleményfelmérések, a hétköznapi polgárok által írott panaszos levelek és még sok egyéb hasonló dokumentum. Három könyvet írtam az átlagemberek sorsáról Mao alatt, melyek A nép trilógiájaként váltak közismertté.

Az időzítés szerencsés volt. Miután Hszi Csin-ping 2012 novemberében hatalomra emelkedett, a levéltárak ismét kezdték bezárni kapuikat. Azóta újra hatalmas iratkötegeket titkosítottak, melyek a Mao-féle nagy éhínségről és a kulturális forradalomról szóltak. Az utóbbi néhány év paradox módon mégis remek alkalmat kínált arra, hogy górcső alá vegyük a „nyitás és reform” évtizedeit. A kínai emberekbe, köztük a levéltárosokba is, éveken át azt sulykolták, hogy 1978 után tényleg valódi gazdasági csoda történt, melynek láttán a kapitalista külföld csak kapkodott levegő után. A Mao-korszakra ugyan sötét felhő vet árnyékot, ám ez nyomban eloszlik, mihelyt a „gazdasági reform” kifejezés szóba kerül. Most először végre felhasználhatjuk a Kommunista Párt által szolgáltatott bizonyítékokat arra, hogy 1976-tól kezdődően vizsgálat tárgyává tegyük a Kommunista Pártot.

Minden demokráciában egész sereg szabály és előírás létezik, melyek megszabják, hogy mely hivatalos okiratoknak lehet feloldani a titkosítását, és mikor lehet közzétenni ezeket nyilvános betekintésre. Elméletben a legtöbben a harmincéves irányelvet követik. Karácsony táján a Királyi Botanikus Kertben (Kew Gardensben) működő Brit Nemzeti Levéltár olvasói minden évben lázas érdeklődéssel várják a titkosítás alól feloldott anyagok legújabb kötegét a miniszterelnök titkárságáról vagy az MI5-tól. A gyakorlatban azonban a kormányhivatalok szerte a világon a legkülönfélébb kifogásokkal zárják el az okiratok millióit a nyilvánosság elől.

A Kínai Népköztársaság törvényei szintén harminc évet szabnak meg, tehát az olvasók elvben egészen az 1992-es évig betekinthetnének a dokumentumokba. Csakhogy Kína nem demokrácia, hanem diktatúra. És helyi szinten gyakorta önkényesen értelmezik a szabályokat. Ennek eredményeképpen a hozzáférés mértéke mindenütt eltérő. Egyes levéltárakban a kívülálló a bejáratnál álló őrbódén sem jut túl, mivel még egy semleges hangvételű lapkivágást is hétpecsétes titokként kezelnek, másokban pedig minden, 1949 előtti dokumentumot – ebben az esztendőben arattak elsöprő győzelmet a kommunisták – tilalmasnak minősítenek. Másfelől viszont e kontinensnyi ország egyes levéltárai meglepően nyitottak. Hébe-hóba megesik, hogy egy-egy helyi archívum az elsődleges forrásanyagok széles választékába enged betekintést az olvasónak egészen a 2009-es esztendőig, ami jócskán belül esik a harmincéves szabály engedte időkorláton.

Az én beszámolóm mintegy 600 dokumentumon alapul, melyeket tucatnyi városi és tartományi levéltárban találtam. Külön kiemelném közülük Li Zsuj, Mao személyi titkára titkos naplóit, aki húsz évet ült börtönben, amiért említést tett az 1959-es éhínségről, s akit az elnök 1976-ban bekövetkezett halála után felkértek, hogy legyen tagja a Központi Bizottságnak. Hosszú éveken át a KB Szervezési Osztálya (orosz nyelven Orgbüro) igazgatóhelyetteseként szolgált, mely pártszerv a párttagok lenyomozásáért és kinevezéséért volt felelős. Li Zsuj idővel vérbeli demokratává érett, mivel látta a rendszer színét és fonákját egyaránt, ám 2004-ben megtiltották neki, hogy publikálja írásait. Naplói 2012-ig terjednek, és nagy részletességgel számolnak be szerzőjük magas rangú pártfunkcionáriusokkal folytatott beszélgetéseiről. A történészek persze nem csupán a tényanyagra alapozzák műveiket, hanem a hiteles történelemszemléletre is, s amikor mindkettőből kifogynak, bölcsebben teszik, ha háttérbe húzódnak, és hagyják, hogy mások vegyék fel a történet fonalát. Jómagam ezt a pontot 2012-re teszem, amikor is Li Zsuj lezárja naplóját, és Hszi Csin-ping lép az előtérbe.

Az eleddig hozzáférhetetlen bizonyítékok bősége lehetővé teszi, hogy próbára tegyük egynémely közkeletű feltevésünket a „nyitás és reform” korszakával kapcsolatban. Évtizedeken át külföldi politikusok, vállalkozók és szakértők tarka serege bizonygatta nekünk: a népköztársaság a legjobb úton halad afelé, hogy felelősségteljes érdekgazdává, sőt akár viruló demokráciává fejlődjék. A politikai reform pedig oly megjósolható bizonyossággal következik a gazdasági átalakításra, mint a nappalra az éjszaka. Ám a vezetők egy árva szót sem ejtettek a hatalmi ágak elkülönítésének fontosságáról. Épp ellenkezőleg, újra meg újra hangsúlyozták, hogy a hatalom monopóliumának fenntartása a gazdasági reform átfogó célja. Csao Ce-jang, akit mind a mai napig a párt legnagyobb reményekre jogosító alakjaként magasztalnak, a következőket mondta felszólalásában az 1987-es
pártkongresszuson: „Mi sosem fogjuk utánozni a hatalmi ágak nyugati elkülönítését és a többpártrendszert.” Néhány hónappal korábban a politikus a keletnémet vezetőnek, Erich Honeckernek azt magyarázta, hogy mihelyt az életszínvonaluk megemelkedik, a kínai emberek is el fogják fogadni a szocializmus felsőbbrendűségét. Majd hozzáfűzte: „Fokozatosan mindinkább beszűkíthetjük a liberalizmus hatókörét.” Az utána következő vezetők pedig ismételten ezt az üzenetet nyomatékosították. 2018-ban Hszi Csin-ping óva intett attól, hogy „Kína valaha is leutánozza a többi országot”, legkevésbé a „jogszolgáltatás függetlenségét” és a „hatalmi ágak megosztását”, ami Nyugaton elterjedt.2

Az elmúlt két-három évben számos megfigyelő – bár némileg megkésve – megváltoztatta az álláspontját, és immár nem jósolgatja, hogy a Kínai Kommunista Párt töretlenül halad a demokrácia felé. Ám sokan továbbra is hiszik, hogy a múltban valódi gazdasági reform zajlott le, összehangolt átállással a tervgazdaságról a piacgazdaságra, a köztulajdonról a magánvállalkozásra. Ám az ember önkéntelenül is eltűnődik, vajon a Pekingből árasztott hivatalos propaganda dacára helyénvaló-e a „gazdasági reform” kifejezés. Hiszen aminek eddig szemtanúi voltunk, az pusztán a tervgazdálkodás foltozgatása. Másként hogyan magyarázhatnánk a tényt, hogy a párt máig ragaszkodik az ötéves tervekhez? És ami még lényegesebb, a párt 1976 után is a saját tulajdonában tartotta az ipar egészét és a legtöbb nagyvállalatot. A föld mind a mai napig az állam tulajdona, akárcsak a nyersanyagok és az erőforrások zöme; a főbb iparágakat is közvetlenül vagy közvetve az állam tartja kézben, és a bankok is állami tulajdonban működnek. Klasszikus marxista szóhasználattal „a termelési eszközök” a párt kezében maradtak. Márpedig az olyan gazdaságot, melyben a termelési eszközöket az állam ellenőrzi, rendszerint szocialista gazdaságnak nevezzük.

1989 óta a pártvezetés egyetlenegyszer sem vette fontolóra, hogy megnyissa a gazdaságot a valódi piaci verseny előtt. Az ok egyszerű: tisztában voltak azzal, hogy abban a pillanatban, ahogy megteszik, a gazdaságuk összeomlik. A feljegyzések bizonysága szerint újra meg újra minden tőlük telhetőt elkövettek, hogy gátat szabjanak a magánszektornak, és helyette az állami vállalatokat bővítsék. Szilárdan hisznek a szocialista rendszer felsőbbrendűségében, ahogyan ezt számtalan nyilatkozatban megerősítették a nyilvánosság előtt és zárt ajtók mögött egyaránt. Miután 1980-ban a hongkongi határ tőszomszédságában fekvő kisvárosban, Sencsenben és a környező falvakban kialakították az ország első különleges gazdasági övezetét, Csao Ce-jang egyértelműen tisztázta a helyzetet: „Mi különleges gazdasági övezeteket létesítünk, nem különleges politikai zónákat, hiszen fenn kell tartanunk a szocializmust és ellen kell szegülnünk a kapitalizmusnak.”3

Csaknem negyven évvel később a 100 legjelentősebb magáncégből 95 jelenlegi vagy volt párttagok tulajdona. Márpedig a kapitalizmus a tőkéről szól: a pénz a gazdasági javak egyike, mely alá van vetve a megtérülési ráta és a haszonkulcs törvényeinek. Kínában azonban a tőke megmaradt a politikai „javak” körében, amit az állami bankok osztanak szét olyan vállalkozások között, melyeket közvetlenül vagy közvetve az állam ellenőriz politikai célkitűzései megvalósítása érdekében. A piac alapvetően egyébként is az egyének közötti árucserén alapul. Hogyan lehetne e javak tulajdonjogát megóvni egy független bírósági rendszer nélkül, mely a hatalmi ágak elkülönítésén alapul? A kritikusok évek óta pocskondiázzák, a támogatók pedig dicsérik a feltételezett „átmenetet a kapitalizmusba” a Kínai Népköztársaságban. Ám ha e könyv bármit is bizonyít, akkor azt, hogy politikai megújulás nélkül a piaci reformok mit sem érnek. A vita, melyet arról folytatnak, vajon a kereskedelemnek kell vagy lehet-e „szabadnak” lennie, szem elől téveszt egy fontos tényt, nevezetesen azt, hogy egy piacot aligha nevezhetünk piacnak, ha nem törvény szabta keretek között működik, és nem támaszkodhat független jogszolgáltatási rendszerre, valamint szabad és nyílt sajtóra. Politikai szabadság nélkül nem létezhet gazdasági szabadság. A politika határozza meg a gazdaság jellegét, nem pedig fordítva. A politika lényege pedig a hatalom és az, hogy mihez kezdenek vele: Megosztják a különböző intézmények között, biztosítják az egyes hatalmi ágak egyensúlyát, és egyre összetettebb polgári társadalmat építenek független médiával, mely segít megelőzni a visszaéléseket, vagy egyetlen egyén, illetve politikai párt kezében összpontosítják? Az előbbi módszert demokráciának hívják, az utóbbit diktatúrának.

A demokráciákhoz hasonlóan a diktatúrákban sem áll meg az idő. Ezek is folyamatosan alkalmazkodnak a változó világhoz. Mozambik példának okáért 1982-ben úgy döntött, hogy újra közeledni próbál a Nyugathoz. Egy év elteltével decentralizálta a gazdaságát, és lehetővé tette, hogy az állami gazdaságok helyett családi farmokon folyjon a termelés. Az országba invitálták a multinacionális cégeket, hogy vegyesvállalatokat létesítsenek és szerződéseket írjanak alá a kormánnyal. Samora Machel, a marxizmus–leninizmus hagyományát követő szocialista, aki segített kivívni az ország függetlenségét 1975-ben, maga is üzletemberré vedlett át Mozambik érdekében, ugyanattól a késztetéstől hajtva, mely sikeres gerillavezérré tette. Körüludvarolta és keblére ölelte a nagyvállalatok igazgatóit szerte a világon, s jövedelmező üzleteket kínált nekik egy olyan olcsó munkaerőre alapozva, melyet a sztrájk jogától is megfosztottak. És Mozambik példája korántsem állt egyedül. A diktatúrák egész sora tett ugyanerre a lóra Dahomeytől Szíriáig: a gazdasági összeomlást elkerülendő arra fogadtak, hogy a tanyarendszer és a városi kisvállalkozások kialakításával, illetve a külföldi tőke beengedésével nem fogják aláásni tulajdon politikai hatalmukat. Barry Rubin, aki beható részletességgel írt ezekről a rezsimekről, „modern diktátoroknak” nevezte a politikai vezetők e közönséges válfajának képviselőit, akiket rendszerint a másik alkategória, a „hagyományos diktátorok”4 ellentéteinek tekintenek.

Gyakran mondják, hogy az állam hatékonysága fontosabb, mint az elszámoltathatósága. Ám ez igencsak kétes állítás. Hiszen a Kínai Népköztársaságban a hatalom szabályszerű átadása helyett örökké változó klikkek torzsalkodnak és tusakodnak nekikeseredetten az ország irányításáért. A vezetők zöme a közgazdaság alapfogalmaival sincs tisztában, és szinte rögeszmésen kizárólag egyetlen számadatra, a gazdasági növekedésre összpontosít, gyakorta a fejlődés rovására. Az eredmény pedig az elképesztő méreteket öltő pazarlás. Gyakori eset például, hogy az állami vállalatok értéket vonnak el a gazdaságtól, ami annyit jelent, hogy az általuk felhasznált nyersanyagok értéke nagyobb az előállított késztermékekénél. És ami a fő, bármilyen paradox dolog is, az egypártrendszerben az államnak nincsenek meg a megfelelő eszközei a gazdaság irányításához. A döntéseket a helyi kormányzatok hozzák, gyakran a közérdeket figyelmen kívül hagyva, bármilyen rendelkezést kapnak is Pekingből.

Tehát valóban nyitott az ország a „nyitás és reform” korszaka alatt? A kulturális forradalom éveihez viszonyítva egyértelműen. Ám a világ többi részéhez viszonyítva alig valamennyire. Amit a rezsim az elmúlt negyven év alatt felépített, az egy meglehetősen elszigetelt rendszer, mely továbbra is képes fallal elválasztani magát a többi országtól. A nyitás annyit jelent, hogy az emberek, gondolatok, javak és a tőke többé-kevésbé szabadon mozoghatnak. Ám az állam szabályozza mindezeket az áramlásokat, melyek sokszor bizony egyirányúak. Emberek milliói költözhetnek el az országból, hogy a világ más tájain éljenek és dolgozzanak, ám igen kevés külföldi telepszik le itt. A „nyitás és reform” negyven esztendeje után Kínának kevesebb mint egymillió külföldi állandó lakosa van, ami a teljes népesség nagyjából 0,07 százalékát teszi ki – ez a legcsekélyebb arány a világ országai között, még Észak-Korea megfelelő adatának is csupán a fele (Japánban, melyet gyakran neveznek „xenofób” országnak, 2,8 százalék a külföldi állandó lakos). A késztermékek elképesztő mennyiségben áradhatnak ki Kínából, ám viszonylag kevés áru érkezhet be az országba. Az emberiség ötöde manapság is évente 36 külföldi filmet nézhet meg hivatalos állami jóváhagyással. A tőkét beengedik ugyan az országba, de kivinni már annál bajosabb, ugyanis a rezsim minél többet igyekszik felhalmozni belőle, és ennek érdekében drasztikus tőkeellenőrző intézkedéseket is foganatosított. Ahogyan a levéltári anyagok aprólékos részletességgel feltárják, 1976 óta számtalan szabályt, előírást, szankciót, prémiumot, levonást, támogatást és ösztönzést vezettek be és alkalmaztak, hogy kialakítsák a modern történelem talán legkevésbé egyenlő feltételeket kínáló gazdasági játékterét.

Kétségtelen, hogy Kínában valódi gazdasági növekedés tapasztalható. De hogyan is lehetne ez másként egy olyan országban, amely egy több évtizedes társadalmi katasztrófából lábal ki? Ám még a közelmúltban, 2020 júniusában is sok megfigyelőt meglepetésként ért, amikor Li Ko-csiang – róla kapta a nevét a már említett mutató – egy odavetett megjegyzésével utalt arra, hogy noha hazájában a megélhetési költségek még vidéken is egetverően magasak, mintegy 600 millió embernek havi kevesebb mint 140 dollárból kell gazdálkodnia.5 Valójában tehát Kínában semmi sem olyan, amilyennek látszik. Miközben az átlagemberek az ínség határán szűkölködnek, az állam mérhetetlen vagyonok felett rendelkezik. Amelyik párttag az államnak dolgozik, annak a munkaadója fizeti a lakhatását, a kocsiját, a gyermekei iskoláztatását, külföldi útjait és még sok egyebet. Az egyszerű embereknek ellenben nemigen van más választási lehetőségük, mint az állami bankokba tenni csekélyke megtakarításukat. Az állam pedig e betétekből hirdeti a szocializmus áldásait, építi az égbe törő felhőkarcolókat, a szuperexpresszeket, az új repülőtereket és a végeláthatatlan autópályákat. És persze arra is felhasználja a pénzt, hogy felszínen tartsa az állami vállalatokat. A pénzügyi elnyomásnak köszönhetően a kisemberek részesedése a nemzeti termelésben a legalacsonyabb a modern kori történelem valamennyi országa közül. Van erre egy találó kínai mondás: „Az állam dúsgazdag, a nép koldusszegény.”

Az állam és bankjai csekély elszámoltathatóság mellett költhetnek és hitelezhetnek, hatalmas léptékben tékozolva, egyre nagyobbra duzzadó adóssághegyet halmozva fel, melyet azonban gondosan elrejtenek szem elől. S hogy mennyire súlyos a helyzet? Ezt nem tudjuk, és talán sosem fogjuk megtudni, hiszen még az állam által fizetett aktakukacok sem látnak bele mindenbe, ami a felszín alatt zajlik, pedig az ő feladatuk, hogy megírják a jelentéseket, melyeket precízen iktatnak a levéltárakban. Kínában sokan a látszatkeltés mesterei. A ködösítés a hierarchia minden szintjén zajlik, koholt szerződésekkel, álügyfelekkel, hamis eladásokkal és vadul burjánzó könyvelési csalásokkal. De mi más is lehetne a helyzet, ha a hatalmi ágak nincsenek különválasztva, és ekként nem létezik független sajtó és független könyvszakértői testület, a választókerületükért felelős választott tisztviselőkről már nem is beszélve? Rendszeresen indítanak kampányokat a korrupció ellen. Ezek már abban a pillanatban megkezdődtek, amikor a párt 1949-ben hatalomra került, ám mivel a korrupció elválaszthatatlan része a rendszernek, legfeljebb átmenetileg lehet kigyomlálni, ám végképp kiirtani képtelenség. A vezetés újra meg újra összegyűlik, hogy szükségállapotot hirdessen, az infrastrukturális fejlesztések leállítását követelve és elrendelve, hogy a vállalatok nyirbálják meg a kiadásaikat.

A pártarchívumokban hozzávetőleg az összes akta ötöde az adósságproblémával foglalkozik, vagyis azzal, amikor az adósságot újabb hitelfelvételből próbálják törleszteni, ami még súlyosabb eladósodáshoz vezet, hogy aztán az újabb réseket további hitelekkel próbálják betömködni. A kapitalizmus jellemzője a gazdasági fellendülés és a rá következő válság váltakozása, ám a Kínai Népköztársaságban a konjunktúrára következő visszaesést minden eszközzel igyekeznek a végtelenségig késleltetni. A pártnak kimeríthetetlennek tűnő anyagi erőforrások állnak a rendelkezésére, nem beszélve a hétköznapi emberek megtakarításairól és a külföldi tőke folyamatos beáramlásáról. A Kommunista Párt azonban egyre nagyobb összegeket öl grandiózus projektekbe, tekintet nélkül a tőkemegtérülésre vagy akár a behajthatatlan adósságokra. Ha a gazdaság gyorsabban növekszik, mint az adósság, akkor ez utóbbi felszívódik, csakhogy Kínában az adósságállomány növekedése meghaladja a gazdaságét. Ahogy Hszien Szung-co, a pekingi Kínai Népi Egyetem közgazdaságtan-professzora és a Kínai Jegybank (Csungkuo Zsenmin Jinhang) hajdani igazgatóhelyettese 2019-ben fogalmazott: „Alapvetően Kína egész gazdasága spekuláción alapul, és mindenütt túl nagy a tőkeáttétel.”6

Minden diktatúrára igaz, hogy a vezér által hozott döntések riasztó akaratlan következményekkel járnak. Az egykepolitika célja a népességnövekedés visszaszorítása volt, mára azonban a férfiak száma jóval nagyobb a nőkénél, miközben az országban csökken a munkavállalók száma.
A rezsim számos egyéb kikényszerített direktívája is hasonló előre nem látott következményekkel jár, mivel a hierarchia legkülönbözőbb fokain álló párttagok közül oly sokan igyekeznek kiforgatni, késleltetni vagy egyszerűen figyelmen kívül hagyni az odafentről kapott utasításokat. 1978 után a központi kormány szélesebb jogkörrel ruházta fel a helyi önkormányzatokat abban a reményben, hogy így majd hatékonyabb gazdasági ösztönzőkhöz folyamodnak, ám a helyi kormányzatok csak még inkább kiskirályokként kezdtek viselkedni, és gazdasági korlátokat állítottak a konkurencia útjába. Ahelyett, hogy egy integrált gazdaságot hoztak volna létre néhány nagy és hatékony acélgyárral, minden egyes falu, kis- és nagyváros azt akarta, hogy saját acélműve legyen – s ma is száz meg száz vasgyár sorakozik egyetlen tartományban, elszívva a szűkös erőforrásokat az államtól.

A kormányzatnak helyi szinten is megvan a maga párttitkára: ez a férfi (nő csak a legritkább esetben tölti be a posztot) határozza meg, hogyan osszák el a tőkét, nem pedig a piac, és az illető persze mindenkor úgy dönt, hogy a saját politikai befolyását növelje. Még ha a helyi gazdaság csődöt mond is, a párttitkár tudja, hogy számíthat a központi bankra, ami majd kihúzza a pácból, ugyanis a rezsim semmitől sem retteg annyira, mint „a társadalmi instabilitástól”, vagyis attól, hogy az emberek megrohanják a bankokat, a dolgozók pedig kiözönlenek az utcákra.

A levéltári anyagokból kibontakozó kép nem egy olyan pártot fest elénk, amely világosan látja, hogyan vezérelje az országot a jólét felé. Kína sokkal inkább olyan tankhajóra emlékeztet, amely messziről igen robusztusnak néz ki, s amelynek kapitánya és tisztjei büszkén feszítenek a hajóhídon, ám közben a hajófenékben a matrózok kétségbeesetten szivattyúzzák a vizet és tömködik be a lékeket, hogy felszínen tartsák a lélekvesztőt. Nem létezik „nagy terv”, nincs „titkos stratégia”, csupán megjósolhatatlan események, előre nem látható következmények és hirtelen irányváltások követik egymást, miközben a színfalak mögött végeérhetetlen csatározások folynak a hatalomért. Csak remélni tudom, hogy mindez jobb irányba tereli az ország történelmét.

1. Egyik diktátor a másik után (1976–1979)

Peking központjában egy irdatlan, Tienanmen térnek nevezett kősivatag tátong. 1976-ban ez volt a világ legnagyobb kikövezett térsége, ahol könnyedén elférne egymillió ember is. A teret a Mennyei Béke kapubástyáról, a Tiltott Városba vezető déli bejáratról nevezték el – az ősi pavilonokból, udvarokból és palotákból álló elterpeszkedő épületegyüttes a Ming- és Csing-dinasztiák császárainak székhelyeként szolgált. A birodalom nagyjai évszázadokon át a Mennyei Béke kapubástyája előtti, T alakú területen keresztülvágva járultak a császár színe elé, ám ekkoriban a térség jóval kisebb volt. Mao Ce-tung azonban röviddel azután, hogy a Kínai Kommunista Párt 1949-ben uralma alá hajtotta az országot, elrendelte a tér kibővítését, hogy „egymilliárd ember is elférjen rajta”. Számos birodalmi kaput ledöntöttek, középkori épületeket takarítottak el az útból a városfal egyes szakaszaival együtt, a kúszónövényekkel és cserjékkel benőtt, csipkézett mellvédeket földig rombolták. A tér mérete a négyszeresére növekedett: az irdatlan, üres betonsík hatvan futballpályányi helyen terül el. A Tiltott Város felőli oldalán keletről nyugatra futó Csangan sugárút még jó ideig megmaradt keskeny összekötő útnak, noha 1924-ben villamosvonalat építettek rajta. Majd fokozatosan nyolcsávos sugárúttá bővítették, mely messze túlnyúlik a város határain. 1959 októberében, megemlékezésként a forradalom 10. évfordulójáról, a tér nyugati oldalán felépítették az Országos Népi Gyűlés épületét, a keleti oldalon pedig felhúzták a Forradalomtörténeti Múzeumot. Középen felállították a Népi Hősök Emlékművét, egy 37 méter magas gránitobeliszket, mely lezárta a hagyományos észak–déli átjárást a palota felé. A város főtengelye így elfordult, s oda tevődött át, ahol a Csangan sugárút metszi a Tienanmen teret.1

A császári időkben nem engedélyezték a tüntetéseket, ám miután a Csing-dinasztia 1911-ben megbukott, a Mennyei Béke kapubástyája előtt húzódó térség csakhamar nagy politikai jelentőségre tett szert. 1925-ben, amikor az országot a Kuomintang (Nemzeti Párt) irányította, a párt alapító atyja, Szun Jat-szen hatalmas arcmását függesztették ki a kapu fölé, amelyet 1945-ben utódja, Csang Kaj-sek portréjára cseréltek. 1949. október 1-jén, miután Csang csapatai kénytelenek voltak Tajvanra menekülni, és kikiáltották a Kínai Népköztársaságot, Mao Ce-tung arcképe került a kapu fölé.

A teret néhányszor tiltakozók szállták meg. 1919-ben, a „május 4-e mozgalom” idején mintegy 4000 diák gyűlt itt össze, hogy tüntessen a versailles-i békeszerződés feltételei ellen, melyek értelmében a németek korábbi kínai koncessziói Japán tulajdonába mentek át, ugyanis a szigetország az első világháborúban a győztesek oldalán állt. A mozgalom végiggyűrűzött az országon, miután a tiltakozók mindenkit arra szólítottak fel, hogy bojkottálja a japán termékeket. A diákok általánosabb követelései közé tartozott a tudomány fejlesztése és a demokrácia kiterjesztése. 1912-ben Kína lett Ázsia első köztársasága, s a 40 millió szavazópolgár leadta a voksát 30 000 választóra, akik megválasztották a nemzetgyűlés és a képviselőház tagjait. Ám a nagyobb arányú népképviselet reményei a következő esztendőkben szertefoszlottak, és a tüntetők ekkor azt követelték, hogy hazájukat a hajdani császári rendet jelképező nagy tiszteletű régi bölcs, Konfuciusz helyett „Tudomány úr” és „Demokrácia úr” vezesse át a modern korba.2

A téren további demonstrációkra is sor került, melyek közül néhányat erőszakkal fojtottak el. 1926. március 18-án a katonai rendőrséget vezényelték ki, hogy szétoszlassák az imperializmus ellen lázongó tiltakozókat, s az ezt követő összetűzésben 47 ember vesztette életét. A mészárlás nyomán oly heves felháborodás söpört végig az országon, hogy a parlament kénytelen volt kibocsátani egy elmarasztaló nyilatkozatot. Egy hónappal később a kormány megbukott. Lu Hszün, a nemzet ünnepelt írója „a köztársaság alapítása óta a legsötétebb napnak” nevezte a konfrontációt.3

A köztársaság korában a demokrácia vágya mindvégig oly erősen élt az emberekben, hogy végül a kommunisták is megértették a korszak hívó szavát. 1921-ben megalakult a Kínai Kommunista Párt, melynek tagsága azonban több éven át alig néhány száz főre rúgott. 1940 januárjában azután Mao Ce-tung és fantomszerzője, Csen Po-ta, egy ambiciózus ifjú ideológus, aki Moszkvában tanult, papírra vetették Az új demokráciáról című traktátust, mely többpártrendszert, demokratikus szabadságjogokat ígért, a magántulajdon védelmével egyetemben. Teljes egészében légből kapott politikai program volt ez, mégis nagy népszerűségre tett szert – a rá következő években diákok, tanárok, festők, írók és újságírók ezrei léptek be a Kommunista Pártba a demokratikusabb jövő délibábjától elcsábulva.

1949 után Mao sorra-rendre szegte meg Az új demokráciáról ígéreteit. Az új rezsim a hatalomra jutása utáni első években felszámolt minden olyan szervezetet – szakszervezeteket, diákegyesületeket, független kereskedelmi kamarákat, polgári egyesületeket –, melyek nem a Kommunista Párt égisze alatt működtek. Az irodalmi életben valóságos inkvizíció vette kezdetét, ezzel biztosították, hogy a művészek és az írók betartsák a párt előírásait. A nemkívánatosnak nyilvánított könyveket már 1950-ben is hatalmas máglyákon égették el vagy tonnaszám zúzták be. 1956-ra az ipar és a kereskedelem minden ága állami ellenőrzés alá került, ugyanis a kormány egyaránt kisajátította a kisboltokat, a magánvállalkozásokat és a nagy ipari üzemeket. 1958 nyarán a vidék lakóit népi kommunáknak nevezett hatalmas termelőszövetkezetekbe tömörítették. A földeket elvették a jobbágysorba süllyesztett gazdáktól, akik kénytelenek voltak lesni uruk, az állam minden intését.4

A tüntetéseket betiltották ugyan, ám a Tienanmen tér az ország új politikai színpadává vált. Évente kétszer gondosan megkoreografált felvonulásokat rendeztek a téren, melyeken a gépembereknek tűnő katonák, a lovasok, a tankok és a páncélautók sorra haladtak el az elnök előtt, aki a Mennyei Béke kapubástyájának tetején felállított díszemelvényről szemlélte őket. A kulturális forradalom idején rendszeressé vált tömegfelvonulásokon mintegy 12 millió vörösgárdista masírozott el a Nagy Kormányos figyelő tekintete előtt, lelkesen lengetve a kis vörös könyvet.

***

Egy ízben mégis megtörtént, hogy a tér felett a nép vette át az uralmat. 1976-ban április 4-ére, szombatra esett „a tiszta fényesség” ünnepe (csingming), a halottak napja, amikor a családok a hagyomány szerint összegyűlnek, hogy kigyomlálják a sírokat, feldíszítsék a sírköveket, és virágot vigyenek elhunyt szeretteiknek. E napon több százezer ember özönlött a térre, és koszorúkkal borították a Népi Hősök Emlékművének talapzatát Csou En-laj tiszteletére. A miniszterelnök néhány hónappal korábban, 1976. január 8-án hunyt el, a rák három különböző válfajától csontig soványodva és összeaszalódva. Csou sokak szemében az ellenzéket testesítette meg a „négyek bandája” néven ismert nagy hatalmú politikai klikkel szemben, melynek Csiang Csing, Mao felesége volt a vezetője. Mao elnök, a manipuláció nagymestere előszeretettel ugrasztotta egymásnak legközelebbi híveit, hogy továbbra is megőrizze az egyeduralmát.

Életének utolsó éveiben Csou En-laj óvatosan megpróbált rendszert vinni a tervgazdaságba, igyekezett megnyitni az országot és importálni az égetően szükséges külföldi technológiát. 1975 januárjában tartotta egyik utolsó beszédét az Országos Népi Gyűlés névleges törvényhozó szervezete előtt. Felszólította az országot, hogy modernizálja mindazon ágazatokat, melyek elmaradtak a világ többi része mögött, elsősorban a mezőgazdaságot, az ipart, a nemzetvédelmet, illetve a tudományt és a technológiát.5 Az elnök jóváhagyásával a „négy modernizációnak” nevezte ezt a programot. Ám noha Mao hozzájárult a gazdaság modernizálásához, attól tartott, hogy amint meghal, Csou meghazudtolja egész politikai örökségét. Feleségét és annak szövetségeseit használta fel, hogy elszigetelje a miniszterelnököt, mivel ők addig is sokat ócsárolták „az idegen mechanizmusok vak imádatát” és a „revizionizmus” egyéb megnyilvánulásait, ami a kor szóhasználatában a szocializmustól való eltávolodást és a kapitalizmus visszaállítását jelentette.

Csou En-laj tehát elszigetelődött, ám a nagyratörő Csiang Csing vérszemet kapott, és megpróbálta befolyása alá vonni a pártot és a hadsereget is. 1974-ben Mao elhatározta, hogy még rámenősebben játssza ki egymás ellen a két frakciót, és visszaültette a hatalomba Teng Hsziao-pinget, Csou En-laj helyettesévé nevezve ki a politikust. Számos másik vezető káderhez hasonlóan Tenget is a kulturális forradalom tetőpontján távolították el, amiért „reakciós burzsoá irányvonalat” követett. Amikor aztán Csou En-laj kórházba került, a hatalom mindinkább Teng kezében összpontosult. Ő is kiemelt figyelmet fordított a gazdaságra, ám nem tudott olyan kesztyűs kézzel bánni az emberekkel: példás büntetéssel fenyegette a vasúti tisztviselőket, akik nem voltak képesek elérni, hogy a vonatok menetrendszerűen közlekedjenek, az ipari vezetőktől pedig vasszigorral megkövetelte, hogy teljesítsék a mindenkori termelési célkitűzéseket. És ő is magára vonta Csiang Csing haragját, aki a propagandagépezet feletti uralmát nem átallta arra használni, hogy másokat becsmérlő cikkek folyamatos áradatával rántson sárba.6

Teng Hsziao-ping keményvonalas megközelítésmódjának többek között az elnök unokaöccse, Mao Jüan-hszin is áldozatul esett, aki fiatal ember létére máris nevet szerzett magának Liaoning tartomány párttitkáraként. Teng nagy leépítéseket rendelt el a liaoningi ipar dédelgetett büszkeségének tekintett Ansani Vas- és Acélművek vezetőségében, és az intézkedés olyasféle áramvonalasított vállalatirányítási rendszert eredményezett, amilyen a kulturális forradalom előtt volt elterjedt. Mao Jüan-hszin elültette a kételkedés magvát: a nagybátyjánál bevádolta Tenget, hogy egy egészen új burzsoá osztályt képvisel, mely lopva emelkedik ki a kulturális forradalom árnyékából. Csou En-laj elhunyta után tehát az elnök helyette egy olyan vezetőt részesített a kegyeiben, aki mindkét táboron kívül állott. A pufók és szeretetre méltó Hua Kuo-feng jelentéktelenebb alak volt, ám szívből hű Maóhoz. „Senki más nem tudja úgy kimondani az igazságot, mint Hua Kuo-feng” – jelentette ki egyszer Mao.7 Mivel Hua Saosanban, Mao Ce-tung szülőhelyén volt párttitkár, hatalmas emlékcsarnokot emeltetett mesterének, és külön vasútvonalat építtetett, amely odaszállítja a zarándokokat. Tengnek tehát megengedték, hogy elszavalja Csou En-laj méltatását, azután haladéktalanul felmentették miniszterelnök-helyettesi tisztségéből, és Hua Kuo-feng vette át a posztját.

Miután Csou En-laj távozott az élők sorából, Teng Hsziao-pinget pedig ismét eltávolították, sokan attól féltek, hogy újra a kulturális forradalom időszakának túlkapásaival kell szembenézniük. Joggal bőszítette hát fel őket az a vezércikk, amely március 25-én jelent meg egy sanghaji lapban, s amely „egy párton belüli kapitalista társutasról” rántotta le a leplet, aki egy másik „megátalkodott kapitalista társutast” próbál ismét hatalomhoz segíteni – a szóban forgó újságot persze a négyek bandája tartotta a kezében. A cikk valamennyi olvasójának napnál világosabb volt, hogy a kapitalisták állítólagos szekértolói alatt Csou En-laj és Teng Hsziao-ping értendők. Nankingban az utcákra vonultak a tiltakozók. Vuhsziban, egy Sanghaj közelében fekvő városban tengernyi nép özönlött a Vörös térre, a miniszterelnök portréit magasra tartva, miközben a köztéri hangszórókból Teng méltató beszéde harsogott. Pekingben gúnyverseket faragtak „Csiang Csingről, a boszorkáról”.8

„A tiszta fényesség” ünnepén nyirkos, hűvös nap virradt fel, s az emberek a hatalommal nyíltan dacolva elfoglalták a Tienanmen teret. Sok tiltakozó némán gyászolta a miniszterelnököt. Egy férfi hagyományos papírernyőt tartott a magasba, emlékeztetőül arra, hogy a diákok már évtizedekkel korábban, 1919. május 4-én is tiltakoztak elnyomóik ellen. Mások nyersebben juttatták kifejezésre érzelmeiket, és mikrofont markolva intéztek kirohanásokat „az új anyacsászárné” ellen, vagy egy darab fehér brokátot lobogtattak, melyre vérrel írták fel az esküt, hogy megoltalmazzák a miniszterelnököt.9

Ünnepélyes hangulat uralkodott, miközben az emberek csendben ellenszegültek legfőbb vezetőjük akaratának. A négyek bandája azonban bőszen leszámolást követelt. A birodalmi időkben nap mint nap intrikák és hatalmi játszmák zajlottak a Tiltott Város karmazsinvörös falai mögött, hiszen a császárok az eunuchok, ágyasok, katonák és tisztviselők valóságos seregével vették körül magukat, akik egytől egyig azért fondorkodtak, hogy megcsinálják a szerencséjüket. Mao alatt a titkos politikai mesterkedések helyszíne az Országos Népi Gyűlés épületébe tevődött át, mely a tér nyugati oldalán emelkedett. A sztálini építészet ihlette, megfélemlítően hatalmas épület egy vörösben pompázó, roppant előadóteremmel büszkélkedett, mely 10 000 küldöttnek nyújtott ülőhelyet. Ezen kívül az ország tartományairól elnevezett tucatnyi további konferenciacsarnok kínált a Csangan sugárút túloldalán álló egykori császári palotánál is bővebb teret a politikai intrikáknak és mesterkedéseknek.

Az Országos Népi Gyűlés épületében tartották az ötévente összehívott népi gyűlést, mely a Központi Bizottság, e mintegy 200 magas rangú pártvezetőt tömörítő testület tagjait kinevezte. A Központi Bizottság azután névleg megválasztotta a Politikai Bizottság két tucat tisztviselőjét. A napi ügyeket egy jóval kisebb létszámú Állandó Bizottság intézte, mely mindössze hét-nyolc rangidős tagból állt. Sok minden máshoz hasonlóan ez a szervezeti forma is a demokratikus centralizmus sztálini elvét tükrözte, ami annyit jelentett, hogy valamennyi politikai döntést olyan szavazási eljárás útján hoztak meg, ami a Kommunista Párt valamennyi tagjára nézve kötelező érvényű volt. A gyakorlatban a hatalmi struktúra a feje tetejére állt, ugyanis a legfőbb hatalom a piramis csúcsán álló egyéntől eredt. S mivel csak egyetlen párt létezett, a vezér iránti hűségnyilatkozatok mindennél előbbre valók, az elhajlás bármily apró jelei pedig veszedelmesek voltak.

A 82 esztendős elnök egészsége túlságosan meggyengült ahhoz, hogy személyesen részt vegyen a gyűléseken, nem mozdult ki az Uszodaházból – ez volt a felső vezetőknek fenntartott számos rezidencia egyike a Csungnanhajban, a Tiltott Várostól nyugatra emelkedő császári épületegyüttesben, melyet tavak és ápolt díszkertek ékesítettek. Ám Maót minden lényeges eseményről értesítették, és továbbra is ő hozta meg az összes fontos döntést. A tér alatt alagutak hálózata húzódott, melyek valamennyi főbb épületet összekötötték egymással, s a hírvivők szinte folyamatosan jöttek-mentek odalent a csarnok és az épületegyüttes között. Mao Jüan-hszin már április 1-jén felkereste a nagybátyját, mielőtt még a Tienanmen teret elfoglalták volna, és utalt neki arra, hogy Csou En-laj halálát bizonyos elemek ürügyül használják, hogy bajt keverjenek. A fiatalember azt javasolta, hogy Teng Hsziao-pinget, akit miniszterelnök-helyettesi posztjáról ugyan már menesztettek, ám aki továbbra is a Politikai Bizottság tagja volt, el kellene tiltani attól, hogy nyilvánosan megjelenjen május 1-jén, a munka ünnepén, amit minden marxista–leninista rezsim fényes külsőségek közepette tart meg. Mao elfogadta a javaslatot.10

Három nappal később, amikor a tömeg elfoglalta a teret, a Politikai Bizottság az Országos Népi Gyűlés épületében tartott tanácskozást. Hua Kuo-feng a „gyanús elemeket” kárhoztatta, akik a színfalak mögött bujtogatják a népet, arra uszítva őket, hogy „támadást intézzenek az elnök és a központ ellen”. És mint Hua megjegyezte, a megmozdulásokban nem is csupán közönséges emberek vettek részt. Az állami intézmények több száz tisztviselője, köztük a vasútügyi minisztérium és a külügyminisztérium hivatalnokai is koszorúkkal adóztak Csou En-laj emlékének. A legtevékenyebb résztvevők pedig a hetedik gépipari minisztériumból érkeztek, mely hatalmas és titkos részleg a nukleáris fegyverek fejlesztésével volt megbízva. A téren kibontakozó eseményeket a vezetők hamisítatlan „osztályharcnak” minősítették, amivel burkoltan abbéli vélekedésüket juttatták kifejezésre, hogy az ellenforradalmárok puccsot forralnak a Kommunista Párt ellen.11

Április 5-én a kora hajnali órákban a hadsereg feltakarította a teret: szép csendben az összes koszorút egy teherautó-konvojra pakolták, és tűzoltófecskendőkkel mosták le a jelszavakat az emlékmű talapzatáról. Reggel aztán a feldühödött tüntetők kezdtek visszaszivárogni a térre, és összetűztek a karhatalommal.

Aznap a későbbiek folyamán Mao Jüan-hszin ismét rövid jelentést tett az elnöknek, melyben beszámolt arról, hogy addig mintegy ötven ellenforradalmi incidensre került sor – többször is rátámadtak a katonákra, és megrohamozták a tér keleti oldalán álló belbiztonsági minisztériumot. A rendbontást „előre kitervelték és megszervezték”, éspedig nem csupán a fővárosban, hanem országszerte más városokban is. Teng pedig szántszándékkal terjesztett „ellenforradalmi híreszteléseket” és „bújt a holtak mögé, hogy elnyomja az élőket”. „Rászednek minket” – szaladt ki a száján, majd bejelentette a nagybátyjának, hogy a csapatok riadókészültségben várakoznak, és készen állnak arra, hogy bevonuljanak a városba. Mao helyeselt.12

Miközben a tiltakozók a milíciával csatároztak a téren, Teng Hsziao-pinget felszólították, hogy jelenjen meg a Politikai Bizottság előtt. Csang Csun-csiao, egy komor férfiú, aki magas rangú propagandafelelősként dolgozott Sanghajban, mielőtt a négyek bandájának tagja lett, rátámadt ellenlábasára, és Kína Nagy Imréjének nevezte az alacsony, zömök, konok kommunista politikus után, aki az 1956-os magyar forradalmat vezette a szovjetek támogatta kormány ellen. Teng egy szóval sem felelt.13

Estére mintegy 30 000 katona állt készenlétben; sokan a Tiltott Városban rejtőztek el, mások a Forradalomtörténeti Múzeumban várakoztak. Hua Kuo-feng mégis aggódott, hogy alábecsülik a helyzet súlyosságát, s hogy a fegyveres erők nem bírnak majd el a téren összeverődött tömeggel. Ám a katonaság ismételt figyelmeztetései ellenére Vang Hung-ven, egy sanghaji pamutszövöde volt biztonsági főnöke, akinek a négyek bandája tagjaként ívelt fel a csillaga, az asztalra csapott, és bejelentette: nem hajlandó hozzájárulni, hogy a katonák fadorongokon kívül más fegyvert vigyenek magukkal a térre.14

A hangszórók 18 óra 30 perctől folyamatosan figyelmeztető üzeneteket harsogtak, melyekben „reakciós összeesküvésként” ítélték el a tiltakozásokat, és felszólították a tömeget, hogy oszoljon szét. Teng Hsziao-pinget név szerint is vádolták a történtekért. Néhány órával később Hua Kuo-feng felemelte a telefonkagylót, és kiadta a parancsot a katonáknak, hogy nyomuljanak be a térre. A reflektorokat felkapcsolták, a területet lezárták. Azt a több mint 200 embert, akik a téren ragadtak, összeverték, elhurcolták és letartóztatták. Csiang Csing az Országos Népi Gyűlés épületéből figyelte az eseményeket távcsövön át. Később, az este folyamán földimogyoróból és malacsültből álló ünnepi vacsorát költött el. Közvetlenül éjfél előtt száz belbiztonsági alkalmazottból álló tisztogatócsapat haladt végig a téren, felmosva a vért.15

Mao diagnosztizálatlan amiotrófiás laterálszklerózisban szenvedett: az izmait mozgató idegsejtek fokozatosan pusztultak, ami kihatott torkának, garatjának, nyelvének, mellkastájékának izmaira és a rekeszizmára egyaránt. Az elnök azon az egyetlen személyen keresztül kommunikált a külvilággal, aki megértette elmosódó beszédét, s ez a személy Csang Jü-feng volt, egy kalauznő, akit Mao több mint húsz évvel korábban csábított el. Ám az elnök szellemi képességei továbbra sem csorbultak. Mao halála napjáig az intrika nagymestere maradt, amint megbeszéléseinek átiratai ékesen bizonyítják. Amikor az unokaöccse április 7-én helyzetjelentést tett neki az Uszodaházban, és elmesélte, miként bélyegezte Csang Csun-csiao új Nagy Imrének Tenget, az elnök helyeslően bólogatott. Elrendelte, hogy a Politikai Bizottság minden tisztségéből mentse fel Tenget, egyedül a párttagságát hagyják meg. „Fosszák meg őt minden funkciójától” – mondta, erőtlenül intve kezével. Utasítást adott továbbá, hogy Szu Csen-hua tábornokot, akit a kulturális forradalom idején félreállítottak, mert azzal vádolták, hogy Teng Hsziao-ping „időzített bombája”, majd nem sokkal korábban rehabilitáltak, ne engedjék részt venni a gyűlésen. Mao kizárta a gyűlésről Je Csien-jing marsallt, a honvédelmi minisztérium vezetésével megbízott veterán katonát is. Az első elnökhelyettes posztjára Hua Kuo-fenget jelölte ki, aki máris a miniszterelnöki székben ült, s így gyakorlatilag őt tette meg az utódjává. „Cselekedj gyorsan – parancsolta az elnök egy újabb legyintés kíséretében. – Ha mindent elintéztél, gyere vissza!”16

***

Országos razziasorozat kezdődött. Ezreket tartóztattak le ellenforradalmi bűncselekményekért, és még ennél is több embert hallgattak ki, a Tienanmen téri incidensben játszott szerepükről faggatva őket. És persze boldog-boldogtalantól azt követelték, hogy feketítse be Teng Hsziao-pinget, ám a kampány kudarcba fulladt. „Dacos haraggal masíroztunk tovább” – idézi fel az egyik résztvevő. Mindenki csak arra várt, hogy az egésznek vége legyen.17

A vég pedig 1976. szeptember 9-én, néhány perccel éjfél után jött el, egy nappal az őszközép ünnepe után, amikor a családok hagyományosan összegyűlnek a telihold alatt, hogy számba vegyék életük áldásait.

Hua Kuo-feng kevés ütőkártyát tartott a kezében. Leginkább egy papírfecnibe kapaszkodott, amire Mao firkantott néhány sort: „Amíg te intézed az ügyeket, addig nyugodt vagyok. Cselekedj a meghozott döntések szerint! Legyél nyugodt, ne idegeskedj!” Mindössze ennyi volt Mao Ce-tung végakarata, és még az sem tisztázott, hogy milyen körülmények között vetette papírra. A hivatalos legendárium szerint Mao akkor írta e bölcs szavakat Huának, amikor ők ketten 1976 áprilisában Új-Zéland miniszterelnökével, Robert Muldoonnal találkoztak. Ám Csang Jü-feng, aki az utolsó években végig az elnök mellett volt, naplójában bevallotta, hogy Mao csak le akarta csillapítani Hua Kuo-fenget, miután az több tartományi vezetőre is panaszkodott.18

Ám akadt más baj is. A Tienanmen téri incidens idején Hua Kuo-feng volt a belbiztonsági miniszter, amivel nem lopta be magát az emberek szívébe. Persze az, hogy pontosan mi történt az Országos Népi Gyűlés épületében április 5-én, féltve őrzött titok maradt. Kevesen jöttek rá, hogy Hua tudatosan használta fel az incidenst, hogy ellehetetlenítse Tenget, és a saját útját egyengesse. S még kevesebben tudták, hogy ő volt az az ember, aki fölemelte a telefont, és elrendelte a támadást a téren. Mivel ilyenképpen vér tapadt a kezéhez, Huának nem volt más választása, mint szövetségre lépni azokkal, akik ellenezték, hogy Teng Hsziao-ping bármiféle hatalmat visszanyerjen.

Huának mindenesetre volt egy előnye, amit nem is habozott ügyesen a maga javára fordítani: az emberek rendszerint alábecsülték. Mao halála után alig két nappal Hua Kuo-feng kapcsolatba lépett Je Csien-jing marsallal és Szu Csen-hua tábornokkal, a két veterán főtiszttel, akiket kirekesztettek a Politikai Bizottság ama gyűléséről, melyen Teng Hsziao-ping sorsa megpecsételődött. Egyben Vang Tung-hszinggel, Mao egykori testőrével is felvette a kapcsolatot, aki a vezér biztonságáért felelős csapatok parancsnoka volt. Október 6-án azzal az ürüggyel, hogy ideje megvitatni Mao Ce-tung Válogatott műveinek ötödik kötetét, összehívták a Politikai Bizottság gyűlését. És amint a négyek bandájának tagjai egymás után beléptek az előcsarnokba, sorra őrizetbe vették őket. Az örökké éber Csiang Csing csapdát sejtett és távol maradt, őt később a rezidenciáján tartóztatták le.19

Ez bizony valóságos puccs volt. Utána pedig – ahogy ez már lenni szokott – tisztogatás következett, ami senkit nem ért meglepetésként. Gyűléseket tartottak, ellenségeket lepleztek le. A fővárosban emberek százezrei vonultak fel hatalmas lobogókat lengetve, melyeken „a négyek bandájának pártellenes klikkjét” gyalázták. Népellenségnek és hazaárulónak bélyegezték és azzal vádolták őket, hogy idegen hatalmakkal játszanak össze, és megpróbálják visszaállítani a kapitalizmust. Ahogyan az egyik résztvevő megjegyezte, ezek „pontosan ugyanolyan gyűlések voltak, mint a kulturális forradalom idején”. Néhány hónappal később a rendelkezésre álló bizonyítékok tüzetes vizsgálatán alapuló, 115 oldalas ítélet a következőképpen zárult: „Csang Csun-csiao tajvani kém, Csiang Csing hazaáruló. Jao Ven-jüan beszivárgó osztályellenség, Vang Hung-ven pedig az újjáéledt kapitalizmus híve.” Csiang Csinget és három fanatikus hívét tették hát meg bűnbaknak. Egyik napról a másikra minden hivatkozást kivágtak az újságokból, könyvekből, fényképekről és filmekből, ami a négyekre vonatkozott.20

Október 24-én a Tienanmen téren tömeggyűlést tartottak, melyen a vezetők először jelentek meg a nyilvánosság előtt a puccs után. Hua Kuo-feng, akit immár beiktattak a párt elnöki tisztségébe, gyorsan beletalált új szerepébe, fel-alá járkált a díszemelvényen, az üdvrivalgást méltánylandó lagymatagon össze-összeütötte a két tenyerét, és üdvözülten mosolygott, akárcsak régebben az elődje.

Hua következő ügyrendi pontja az volt, hogy aláássa vetélytársa helyzetét és megszilárdítsa a sajátját. Vang Tung-hszing, az egykori testőr, aki a palota minden titkát ismerte, az új pártvezér jobbkeze lett. 1977. január 8-án, amikor egy maroknyi tiltakozó jelent meg a Tienanmen téren, hogy megemlékezzen Csou En-laj halálának első évfordulójáról, Hua és segédje megragadták a kínálkozó alkalmat, hogy vizsgálatot indítsanak. Letartóztatták Li Tung-mint, egy fiatalembert, aki kiragasztott egy Teng Hsziao-ping visszatérését követelő plakátot, és arra kényszerítették, hogy tegyen tanúvallomást egy veszedelmes „ellenforradalmi klikk” létezéséről. Vang Tung-hszing nyomban felvette a telefont, és elrendelte, hogy a belbiztonsági szolgálat emberei országszerte járjanak utána minden szóbeszédnek. Liaoning tartomány hatóságai találtak egy másik plakátot, mely arra szólította fel a lakosságot, hogy „töretlenül támogassák Teng miniszterelnökké választását”. „Az osztályellenségek idehaza és külföldön egyaránt folyamatos támadásokat intéznek ellenünk” – mennydörögte ekkor a pártvezetés, miközben minden egyes párttagnak megparancsolták, hogy „legyen éber, és tartsa nyitva a szemét”. A feszült politikai légkörben egymást érték a további boszorkányüldözések, melyek persze újabb összeesküvéseket lepleztek le.21

Hua a Mao-örökség hű őrzőjének szerepében tetszelgett. Még épp csak elkezdték beinjekciózni elődjébe a formaldehidet egy hűtőkamrában, mélyen a város alatt, hogy tartósítsák a holttestet, amikor Hua Kuo-feng már bejelentette, hogy emlékcsarnokot fognak emeltetni a Tienanmen téren, ahol a tömegek leróhatják tiszteletüket a hegyikristály koporsóban fekvő elnök előtt. A balzsamozók is sokat ügyeskedtek Mao testével, de a pártvezetés legalább annyira kiforgatta a szavait. 1977 februárjában számos vezércikk nyilatkoztatta ki az alábbiakat: „Bármilyen irányelvek mellett határozott Mao, azokat eltökélten meg kell oltalmaznunk; bármilyen utasításokat adott is ki, azoknak rendíthetetlenül kell engedelmeskednünk.” Az emberek fitymálóan csak „a két bármilyenként” emlegették ezt a direktívát.

Hua kezdte mindenben a mesterét utánozni. Hátrasimította a haját, és beállított fényképeken pózolt, ráadásul úton-útfélen homályos aforizmákat mondogatott a Nagy Kormányos stílusában. Az arcképe felkerült az osztálytermek, irodák és gyárak falaira. Ezeken a festményeken és plakátokon előszeretettel ábrázolták úgy Huát, amint épp átveszi a sugárzó Mao elnöktől a végakaratát, és alázatosan előrehajol ültében, hogy felvállalja küldetését: „Nyugodt szívvel bízom rád az irányítást.” Dalok, versek és szobrok magasztalták az új vezért. Ám míg a propagandagépezet ezerszám gyártotta a szlogeneket, melyek arra buzdították a lakosságot, hogy „elszántan kövessék ragyogó vezérüket”, az új elnök híján volt az intézményi tekintélynek és a politikai karizmának, mellyel megtámogathatta volna a hatalmát. A személyi kultusz kialakítására tett otromba kísérleteivel a közembereket és a párttisztviselőket egyaránt elidegenítette magától.

Je Csian-jing marsall több ízben is felvetette, hogy Teng Hsziao-pinget vissza kellene helyezni régi pozíciójába, Hua azonban vonakodott ettől. Egy pártgyűlésen váltig bizonygatta, hogy az előző évi tiltakozások a Tienanmen téren igenis ellenforradalmi cselekménynek tekintendők, s hogy Teng Hsziao-pinget mint jobboldalit maga Mao elnök közösítette ki, akinek minden szavát híven meg kell szívlelni.22

Ekkor lépett a küzdőtérre a végletekig opportunista Li Hszien-nien, aki a legkülönfélébb személyiségek szolgálatában építgette a karrierjét. A napi kormányzati ügyek intézésével megbízott miniszterelnök-helyettesként jelentős befolyással bírt. A négyek bandájának bukása után készségesen elítélte Teng Hsziao-pinget: „Aki érinthetetlennek képzeli magát, így vagy úgy, de végül elbukik. Lin Piao érinthetetlennek hitte magát, ahogyan a »négyek bandája« és Teng Hsziao-ping is annak képzelték magukat.” Márciusban azonban Li tábort váltott, és a Politikai Bizottság egyik ülésén hivatalosan is támogatta Je marsall Teng Hsziao-ping rehabilitálására irányuló kérését.23

Hua kénytelen volt beadni a derekát. A kulturális forradalom idején a párt számos veteránját megszégyenítették, és Hua Kuo-fengre egyszerűen rossz fényt vetett a vonakodása, hogy felülvizsgálja az ügyeket, és visszahelyezze jogaikba a bukott kádereket, amikor pedig mindenki változásra vágyott. A magas rangú tisztviselők ráadásul egytől egyig viharedzett férfiak voltak, akik az évek során véres politikai küzdelmekben fejlesztették tökélyre túlélési készségeiket. Jóllehet Hua elszántabbnak bizonyult, mint sokan várták, egyszerűen nem volt méltó ellenfele ezeknek a rutinos politikusoknak. Így hát hiába volt Hua Kuo-feng hivatalosan elnök és miniszterelnök egy személyben, amikor szétnézett maga körül, azt kellett látnia, hogy „másvalaki emberei növelik és szilárdítják meg befolyásukat a tartományokban, az államgépezetben, a hadseregben és a tömegtájékoztatásban”.24 Hua nagy csalódására 1977 nyarán Teng visszanyerte a hatalmát.

***

Hua és Teng egyaránt a maói eszmék zászlaja alatt masírozott. Valamennyi veterán vezető a múltat akarta visszaidézni. Egyesek ott kívánták folytatni, ahol a kulturális forradalom kezdetekor, 1966-ban abbahagyták; mások még távolabbra tekintettek vissza, a katasztrofális következményekkel járó, 1958-as „nagy ugrás” előtti időkbe.

Teng maga 1956-nál vette fel a fonalat. Abban az esztendőben, február 25-én történt ugyanis, hogy Nyikita Szergejevics Hruscsov szovjet pártfőtitkár és vezető alapjaiban rengette meg a szocialista világot egy titkos beszédével, melyben lerombolta mestere, a három évvel korábban elhunyt Joszif Visszarionovics Sztálin nimbuszát. Pekingben, ahol a vezetés a sztálini rezsimet tekintette követendő példának, minden rendű és rangú párttisztviselő elszörnyedéssel fogadta a beszédet. Kína Sztálinja, Mao a saját tekintélye elleni támadásként fogta fel a desztalinizáció mozgalmát, melyre pontosan két hónap elteltével adta meg a választ „A tíz legfontosabb kölcsönviszonyról” tartott beszédében, amelyet a Politikai Bizottság kibővített gyűlése előtt mondott el április 25-én. Kína, jelentette be Mao elnök, készen áll arra, hogy meginduljon a saját útján, és önállóan jusson el a szocializmusig. Ahelyett, hogy szolgaian a régi sztálinista modellt követné, mely aránytalanul nagy hangsúlyt helyez a nehéziparra, hazája kidolgozza a saját kiegyensúlyozottabb gazdaságfejlesztési stratégiáját, melyben nagyobb szerepet kap a mezőgazdaság és a könnyűipar, s amely a munkabérek megfelelő kiigazításával jobban megfelel a közönséges emberek szükségleteinek. S miközben feltérképezi a saját útját a szocializmus felé, folytatta Mao, Kínának a kapitalista országoktól kell tudományos ismereteket és technológiát kölcsönöznie. „Az iparilag fejlett országokban az üzemekben kevesebb ember dolgozik, a teljesítményük magas, és értenek a dologhoz… Kiadtuk azt a jelszót, hogy tanuljunk más országoktól. Úgy vélem, hogy ez a helyes.”25

Mao e beszéde életében sohasem jelent meg. Ám amikor Hruscsov kikelt a sztálini személyi kultusz ellen, Pekingben Mao Ce-tung kollégái arra használták fel az orosz elnök titkos beszédét, hogy a kollektív vezetés elveinek felelevenítését szorgalmazzák. Mao azzal reagált, hogy szólásszabadságra buzdított az értelmiségiek köreiben, és felhívást intézett a pártvezetéshez egy új jelszóval: „Virágozzék száz virág, versengjen száz iskola!” Mao elnök hitt abban, hogy a nép bálványozza őt, és bármikor kiáll mellette. Ehelyett a „száz virág mozgalom” a Kommunista Pártra zúdította a felkorbácsolt népharagot, arra kényszerítve Maót, hogy visszakozzon, és szigorításokat vezessen be 1957 májusában. Teng Hsziao-ping, akit legtöbb kollégájához hasonlóan a puszta gondolat is elborzasztott, hogy szabad véleménynyilvánítást engedjenek a közönséges embereknek, átfogó intézkedéseket javasolt, és meg is bízták egy több százezer embert érintő kampány lebonyolításával. Teng bámulatos buzgalommal teljesítette megbízatását, és számtalan áldozatot küldött a „nagy északi vadonba”, az irdatlan, szúnyogoktól hemzsegő mocsárvidéken működő munkatáborokba.26

„A tíz legfontosabb kölcsönviszonyról” megpendített bizonyos húrokat Tengben és más párttagokban. Mivel pedig a „nagy ugrás” és a kulturális forradalom katasztrofális következményei mind nyilvánvalóbbá váltak, a beszéd témája csak annál időszerűbbnek tűnt. Ez ihlette tehát a „négy modernizáció” programját, melyet Csou En-laj miniszterelnök 1975 januárjában hirdetett meg. Hat hónappal később Teng Hsziao-ping felkereste Mao elnököt a javaslattal, hogy új kiadásban jelentessék meg a szöveget, melyet véleménye szerint okvetlenül bele kellett foglalni Mao Ce-tung Válogatott műveinek ötödik kötetébe. „Ez a dolog valóban roppant jelentőségű, nemes célzata van, és kiváló elméleti iránymutatásul szolgál a jelen- és az utókornak egyaránt” – firkantotta Teng a margóra. Mao engedélyezte a szöveg belső terjesztését, ám a közzétételét nem.27

Hua Kuo-feng szintén lelkesen magasztalta a beszédet. „Valamennyi párttagnak, a hadseregnek és az egész népnek lelkiismeretesen és tüzetesen át kellene tanulmányoznia ezt a ragyogó művet” – sürgette az egybegyűlt párttagokat 1976. december 25-én. Másnap – épp Mao Ce-tung születésnapján – már a Zsenmin Zsipaóban is megjelent „A tíz legfontosabb kölcsönviszonyról”, amivel a vezetők hivatalosan és egyöntetűen hozzájárultak, hogy az évtizedes zűrzavar után végre beinduljon a tartós gazdasági fejlődés.28

Huának nem volt szüksége Teng iránymutatására, hogy bejelentse, a jövőben gyakorlatiasabban viszonyulnak a gazdasághoz. A többséghez hasonlóan ő maga is alig várta, hogy az ország végre kilendüljön a gazdasági holtpontról. Nem vesztegette tehát az időt, hanem 1976 novemberében haladéktalanul felszólította a nemzetet az export növelésére, hogy legyen miből megfizetni a külföldi technológia fokozott behozatalát.29

Ám ez is inkább a kulturális forradalom előtti időkhöz való visszatérést jelezte, semmint valamiféle tényleges előrelépést. Hiszen e gazdasági intézkedések a Sztálin által sok évtizeddel korábban kidolgozott modellen alapultak: a vidékről begyűjtött gabonát eladják a nemzetközi piacon, és az érte kapott devizáért kulcsrakész üzemeket vásárolnak, melyeket a hazai szakembereknek már csak be kell indítaniuk, hogy a mezőgazdasággal foglalkozó térségeket ipari központtá tegyék. Sztálin állami szövetkezetekbe tömörítette a parasztokat és kollektivizálta a termőföldeket, hogy fokozza a gabonatermelést. 1932-re becslések szerint 6 millió ember halt éhen, miután hatalmas búza-, kukorica- és rizskészleteket, valamint temérdek tejet, tojást és húst hordtak el a falvakból, hogy finanszírozzák az ötéves tervet. Miközben a falusiak a füvet ették kínjukban és fakéregből őröltek lisztet, másutt hatalmas iparvárosokat húztak fel a semmiből. Moszkva gyökeresen átalakult, építkezések ezreit indították be azzal a célzattal, hogy a szovjet főváros felvegye a versenyt az égre törő New Yorkkal. Luxusszállodák, új vasútállomások, vadonatúj metróhálózat és egy sor lenyűgöző felhőkarcoló kápráztatta el a külföldi üzletemberek ezreit, akik buzgón kötötték egyik szerződést a másik után. Albert Kahn, egy amerikai építészmérnöki cég feje több száz gyár építését irányította, és ezzel gyakorlatilag „az első és a második ötéves terv ipari építészévé vált”.30

Ahogyan Sztálin mindenáron le akarta körözni az Egyesült Államokat, úgy 1958-ban Mao elnök is elszánta magát arra, hogy egy „nagy ugrással” utasítja maga mögé vetélytársait. Ösztönözték az ország kivitelét, és valóságos szállóigévé vált „az export és az import növelése”. A parasztokat óriási népi kommunákba kényszerítették, hogy több élelmiszert préselhessenek ki a vidékből. A vezetők pedig nyakló nélkül vásároltak: acélgyárakra, cementművekre, üveggyárakra, villamos erőművekre és olajfinomítókra költötték a tengernyi pénzt. Peking teljesen megújult, miután lakóházak, irodaépületek és gyárak ezreit rombolták le, hogy teret adjanak a magasba tornyosuló beton víziójának. Miközben a Tienanmen tér megkapta a maga múzeumát, nagycsarnokát és obeliszkjét, legalább 45 millió ember halt éhen az országban.31

A behozatal javarészt a Szovjetunióból származott – Kína 1951 májusa óta függött gazdaságilag és katonailag a nagy kommunista szomszédtól, amikor is az ENSZ embargó alá helyezett bizonyos stratégiai importcikkeket Pekingnek a koreai háborúban játszott szerepe miatt. 1960 nyarán azonban a Kína és a Szovjetunió közötti viszony megromlott. Több ezer szovjet tanácsadót és kíséretüket utasították, hogy csomagoljanak össze és hagyják el az országot, több tucat nagyszabású projektet pedig befagyasztottak.

Kína már a szovjetekkel való szakítás előtt kezdte elárasztani a termékeivel Ázsiát és Afrikát. Peking áron alul adott el mindenféle árucikket – kerékpárt, varrógépet, termoszt, sertéshúskonzervet, töltőtollat –, csak hogy bizonyítsa, mennyire megelőzte Moszkvát a kommunizmus gyakorlati megvalósításáért folytatott versenyben. Kína szintúgy minden tőle telhetőt elkövetett, hogy kiszorítsa Japánt a szójaolaj, a cement, a betonacél és a síküveg világpiacáról. A textilipar területén is kivételes elszántsággal akarták bizonyítani a kommunista felsőbbrendűséget, s a szürke posztótól a mintás ruhaszövetig temérdek termékkel árasztották el a nemzetközi piacot. Amint pedig a Szovjetunióba irányuló export lecsökkent, csak annál nagyobb mennyiségben kezdtek özönleni a kínai termékek a világ többi tája felé.32

A „nagy ugrás” katasztrofális következményei miatt Mao elnök tartani kezdett egy esetleges államcsínytől. Aggódott, hogy már a halála előtt ugyanúgy befeketítik, ahogyan Hruscsov tette az elhunyt Sztálinnal. Ezért robbantotta ki a kulturális forradalmat, mely egymás ellen uszította az embereket, és rákényszerítette őket, hogy kimutassák töretlen hűségüket elnökük iránt. Az exportot „kapitalista gyakorlatnak” bélyegezték, s helyette az önellátást kezdték dicsőíteni, miközben az ország mindinkább bezárkózott. Egész tartományok szigetelődtek el gazdaságilag, miközben a vezetés rákényszerítette az önállóság elvét a nemzetgazdaságra, elvágva számos létfontosságú kereskedelmi kapcsolatot, melyek egységes egésszé fogták össze az országot. 1970-re már egy olyan egyszerű feladat is nehézségbe ütközött, mint egy gomb legyártása, mert az üzemek kénytelenek voltak mindent helyben előállítani. A konok ragaszkodás az önellátás doktrínájához szürreális mértékűvé súlyosbította a tervgazdaság képtelenségét arra, hogy kielégítse a lakosság legalapvetőbb igényeit. Turfánban, a termékeny oázisvárosban, ahol a vörösgárdisták gyárakká alakították át a mecseteket és a minareteket, az emberek háromhavonta egy szappant kaptak, és ezen is hármuknak kellett osztozni. Hszincsiang tartomány persze a birodalom határvidékén terül el, ám még a Gyöngy-folyó torkolatvidékén, a Hongkong közelségében fekvő kereskedővárosokban is súlyos hiány mutatkozott gyufából, szappanból, fogkrémből, akkumulátorból és pamutszövetből. A „nagy ugrás” katasztrófája után oly hamar beindított kulturális forradalom gondoskodott arról, hogy 1976-ra a nemzet életszínvonala alacsonyabb legyen, mint a felszabadulás előestéjén.33

Hua Kuo-feng a külkereskedelemre összpontosított, ám a dolgozók hatékonyabb anyagi ösztönzésére és a piac jobb megszervezésére is fordított figyelmet, konferenciákat tartva a nagyberuházások, az ipar, a vasút és közlekedés, a pénz- és bankügyek, a mezőgazdaság, illetve a tudomány és technológia tárgyában. Egy Kína-szakértő több mint negyven ilyen gyűlést számolt össze Teng Hsziao-ping hivatalos visszatéréséig, melyre 1977 júliusában került sor.34

Augusztusban, miközben halott mesterük mauzóleumának roppant épülettömbje napról napra mind magasabbra tornyosult, a pártvezetők egybesereglettek az Országos Népi Gyűlés épületében, hogy demonstrálják egységüket a XI. pártkongresszus első plénumán. Idős férfiak voltak ők, akiket egy évtizedre félreállítottak, s most annál hevesebben sóvárogták a változást. Hua Kuo-feng nyugtalannak tűnt, szinte magába roskadt, olykor egyenesen totyogva járt. Je Csien-jing szenilisnek látszott, csak segítséggel tudott felállni és leülni. Li Hszien-nienről sugárzott az unalom, arcát csak olykor-olykor derítette fel halvány mosoly. Teng azonban magabiztos és nyugodt volt, noha arcán nagyon is meglátszott a kora. Mindnyájan az égig magasztalták Mao Ce-tungot.35

És mindnyájuk dolga sietős volt. A kongresszus hivatalos célja, amit a párt alkotmányában szögeztek le, „a szülőföld haladéktalan felfejlesztése” volt, hogy Kína „nagy hatalmú szocialista országgá váljon a század vége előtt” – e célkitűzést még Csou En-laj miniszterelnök hirdette meg „négy modernizációjával” 1975 januárjában. A „négy modernizáció” gondolata viszont 1963-ban fogant meg, amikor a miniszterelnök kidolgozott két tizenöt éves tervet, hogy az ezredfordulóra a világ élvonalához tartozó iparosodott hatalommá alakítsa át az országot. A nagyarányú és gyors gazdasági növekedésre helyezett hangsúly, hogy egy rövid, előre megszabott időtartam alatt utolérjenek, sőt lehagyjanak bizonyos kapitalista országokat, minden ízében a sztálinizmusra hajazott. Lényegében ez volt tehát a program, amit a vezetők a következő két évtized során követtek.36

A párt rangidős vezetői oly ügybuzgók voltak, hogy egy újabb „nagy ugrás”-t sürgettek. A szóválasztás talán nem volt a legszerencsésebb, tekintve az első „nagy ugrás” katasztrofális kimenetelét, ők mégis úgy érezték, hogy be kell pótolniuk az elvesztegetett évtizedet. 1978 februárjában a Politikai Bizottság egyik gyűlésén egymást túllicitálva fogalmaztak meg mind nagyobb célkitűzéseket. Teng Hsziao-ping több acélt akart, mert ezt tekintette a nehézipar gerincének. Az energia kérdése is napirendre került, és megegyeztek, hogy egy nagy erőművet építenek importált technológiával. „Gyorsabban kell fejlődnünk” – vélekedett Teng, és egyre azt sürgette, hogy vásároljanak külföldről fejlett technológiát.37

Az előző évben a fejlett technológia behozatalára előirányzott keretösszeget 1985-ig 6,5 milliárd dollárban szabták meg, ám ezt Teng Hsziao-ping ösztökélésére 10 milliárd dollárra emelték. Az összeg később 18 milliárd dollárra emelkedett, végül pedig elérte a 80 milliárdot. Száznál is jóval több nagyszabású projektet helyeztek kilátásba. Egyedül 1978-ban legalább 22 kulcsrakész üzemhez importálták a technológiát a hatalmas acélművektől és a modern textilüzemektől egészen az atomerőművekig.38

Az ország egy évtizeden át élt az önmagára erőszakolt elszigeteltségben. A kulturális forradalom tetőpontján az osztályharc és az imperializmus ellen vívott küzdelem éles nyelvezete még a potenciálisan semleges hatalmakat is elidegenítette Kínától. 1967-ben egy feketére mázolt arcú szalmabábot akasztottak fel a kenyai nagykövetség kapujára, mely hónapokon át ott himbálózott. Az indonéz és mongol követség jószerivel folyamatos ostrom alatt állt. A pekingi brit nagykövetséget porig égették.39 Ám az atrocitások java részét a kulturális forradalom idején a közemberek szenvedték el, miközben a szeszélyes Mao belevetette magát a tisztogatások és rágalomhadjáratok látszólag végeérhetetlen körforgásába. A párttagok számára a puszta túlélés is igencsak emberpróbáló feladattá vált, bármely fokán álltak a hierarchiának. Mao egyetlen szavával számtalan ember sorsát pecsételhette meg, elég volt, ha egyik vagy másik intézményt „ellenforradalminak” bélyegezte. Márpedig Mao véleménye egyik napról a másikra megváltozhatott, s akkor alattvalói kezüket-lábukat törhették, hogy bizonyítsák hűségüket. Mindent, ami külföldi – lett légyen bár szó a klasszikus zenéről vagy az európai regényekről –, „burzsoának” minősítettek. Ennek eredményeképpen ugrásszerűen megnőtt az analfabéták száma. Amint az Államtanács 1978-ban elismerte, az ország egyes régióiban a lakosság több mint fele nem tudott olvasni, míg egyes tartományokban minden harmadik káder analfabéta volt.40 Egy éles nyelvű megfigyelő megjegyzése szerint: „Hua Kuo-fengnek és Teng Hsziao-pingnek maguknak is meggyűlne a bajuk, ha akár közepes nagyságú országokat kellene elhelyezniük a térképen.” Arról pedig a kínai vezetőknek végképp fogalmuk sem volt, miként működnek ezek az idegen országok.41

Mao 1972-ben egymaga felbillentette a hatalmi egyensúlyt a Szovjetunió rovására, amikor megbékélési politikát kezdeményezett az Egyesült Államokkal. Ez bizony sokakat hideg zuhanyként ért. Kína évtizedeken át az imperializmus fellegvárának bélyegezte az Egyesült Államokat, mely az egész világot rabszolgasorba akarja dönteni. Maga Csou En-laj adta meg az alaphangot 1950-ben, amikor ékesszóló szónoklatokat tartott a „Gyűlöld Amerikát!”-kampány keretei között. A karikatúrák vérszomjas gyilkosokként ábrázolták az amerikai politikusokat, a köztéri hangszórókból megvetéstől fröcsögő szlogenek harsogtak. A külpolitikai széljárás sokszor fordult ugyan, és a rezsim örökös kirohanásait, kiszámított pocskondiázását gyakran bajos volt megkülönböztetni a valódi felháborodás megnyilvánulásaitól, de az üzenet azért évtizedeken át így is egyértelmű maradt: az embereknek gyűlölniük, átkozniuk kell a kapitalistákat.42

Henry Kissinger külügyminiszter és a kínai elnök más naiv csodálói a stratégiai lángelme megnyilatkozásának tekintették Mao politikai sakkhúzását, holott az a 20. század egyik nagy geopolitikai félreértésén alapult: nevezetesen azon, hogy az Egyesült Államok végelgyengülésben szenvedő nagyhatalom. Ez a téveszme még évtizedeken át befolyásolta a pekingi vezetés politikáját.

Mivel a „négy modernizáció” alappillére a fejlett technológia beszerzése volt, a kínaiak tényfeltáró küldöttségeket indítottak külföldre. Amint Ku Mu, a kereskedelmi delegációk egyik legfőbb szorgalmazója később megjegyezte, 1917-ben maga Lenin is küldött csoportokat külföldre, hogy ismereteket gyűjtsenek a tudományos és technológiai újításokról. „Mi ugyanezt tettük.”43 1977 szeptemberében küldöttséget menesztettek az Egyesült Államokba. Vang Jao-ting, a Kínai Nemzetközikereskedelem-fejlesztési Tanács elnöke a legkülönbözőbb szakterületek szakértőit vitte magával, a vegyészmérnököktől a fémkohászokig. A csoport együtt ebédelt Mondale amerikai alelnökkel, és ellátogattak egyebek között a Mobil, a Union Carbide, az Exxon és a John Deere & Co. üzemeibe. Sőt kikapcsolódásként még Disneylandbe is kiruccantak. Mialatt az Egyesült Államokban tartózkodtak, egyetlen kérdést sem tettek fel a tanulmányozott iparágak politikai hátteréről. „Kizárólag a technológia érdekelte őket” – magyarázta utóbb amerikai kísérőjük.44

Odahaza a küldöttség arról számolt be, hogy az Egyesült Államokban az ipari fejlődés üteme folyamatosan hanyatlik, és hogy egy gazdasági válság egyszer s mindenkorra véget vetett az ország gazdasági terjeszkedésének. Az amerikai munkanélküliség az egeket veri. Az olajtartalékaik pedig egy évtizeden belül kimerülnek. Kereskedelmük az összeomlás határán áll a rekordnagyságú kereskedelmi deficit miatt, mely több mint 25 milliárd dollárra rúg.45

1978-ban a kínaiak további kereskedelmi kiküldetéseket és tanulmányutakat is indítottak a világ más tájaira, és bejárták Új-Zélandot, Japánt, illetve Kelet- és Nyugat-Európát. Ezek a csoportok ugyanarra az álláspontra helyezkedtek, melyet a külügyminisztérium foglalt össze egy országos konferencián 1979-ben: „A nemzetközi helyzet kedvező nekünk, ugyanis számos kapitalista ország gazdasági hanyatlással néz szembe. Alig várják, hogy befektethessék valahová a többlettőkéjüket, s piacot találjanak berendezéseiknek, termékeiknek és munkaerejüknek. Buzgón kutatják az új energiaforrásokat és nyersanyagokat. Valutáik inflálódnak, a pénzügyi válság a fejük fölött lebeg, a munkanélküliség egyre növekszik országaikban, gazdasági kilátásaik pedig egyértelműen borúsak.” Ahogyan Milton Friedman közgazdász 1980-ban Kínába tett látogatása során megfigyelte, még a vezető szakértők és bankigazgatók is „hihetetlenül keveset tudtak arról, hogyan működik a piac”. Egyfolytában csak „a kapitalizmus belső ellentmondásairól” mantráztak. Ezt persze a klasszikus marxista ideológia mondatta velük, mely filozófia már egy évszázada jósolgatta a kapitalizmus küszöbönálló bukását. A végkövetkeztetés elkerülhetetlen volt. Ahogyan a minisztérium megfogalmazta: „Mindenáron meg kell ragadnunk ezeket a kedvező lehetőségeket.”46

***

Jegyzetek

ELŐSZÓ

1 James Palmer: „Nobody Knows Anything About China: Including the Chinese Government.” Foreign Policy, 2018. márc. 21.

2 Csao Ce-jang: „Jencsö ju Csungkuo töszö tö söhujcsuji taolu csiencsin.” (Haladjunk a kínai jegyeket mutató szocializmus útján!) Zsenmin Zsipao, 1987. nov. 4.; BArch, Berlin, DY 30/2437, Erich Honecker és Csao Ce-jang találkozója Berlinben, 1987. jún. 8., 10–20; Charlotte Gao: „Xi: China Must Never Adopt Constitutionalism, Separation of Powers, or Judicial Independence.” The Diplomat, 2019. febr. 19.

3 Vencsou, J1-28-51, Konferencia Kuangtung és Fucsien tárgyában, 1980. dec. 24., átirat kelte: 1981. jan. 21., 43–47.

4 Barry Rubin: Modern Dictators: Third World Coup Makers, Strongmen, and Populist Tyrants. McGraw-Hill, New York, 1987.

5 „China Has Over 600 Million Poor with $140 Monthly Income.” PTI News, 2020. máj. 28.

6 Xiang Songzuo: „The Pitiful State of the Chinese Economy.” AsiaNews, 2019. jan. 21.

1. EGYIK DIKTÁTOR A MÁSIK UTÁN (1976–1979)

1 A Tienanmen tér építészeti történetével kapcsolatban a következő műveket érdemes elolvasni: Adrian Hornsby: „Tiananmen Square: The History of the World’s Largest Paved Open Square.” Architectural Review, 2009. okt. 12.; lásd még Wu Hung: Remaking Beijing: Tiananmen Square and the Creation of a Political Space. Reaktion Books, London, 2005.

2 A szólás, gyülekezés, vallás és helyváltoztatás szabadságáról 1911 után lásd Frank Dikötter: The Age of Openness: China Before Mao. University of California Press, Berkeley, CA, 2008.

3 Lu Xun: Diary of a Madman and Other Stories. University of Hawai’i Press, Honolulu, 1990, xxvii.

4 Frank Dikötter: The Tragedy of Liberation: A History of the Chinese Revolution 1945–1957. Bloomsbury, London, 2013.

5 Csin Csungcsi (szerk.): Csou En-laj csuan, 1898–1949 (Csou En-laj életrajza, 1898–1949). Zhongyang Wenxian Chubanshe, Peking, 1989, 2. köt., 1908.

6 Roderick MacFarquhar – Michael Schoenhals: Mao’s Last Revolution. Harvard University Press, Cambridge, MA, 2006, 393–97.

7 Li Zhisui: Mao elnök magánélete. Ford.: Antóni Csaba és Salát Gergely. Kiadatlan kézirat, Budapest, 1997.

8 Yan Jiaqi – Gao Gao: Turbulent Decade: A History of the Cultural Revolution. University of Hawai’i Press, Honolulu, 1996, 489–92.

9 Roger Garside: Coming Alive: China after Mao. Deutsch, London, 1981, 115–28.

10 Hoover Institution: „Zhongguo Gong Chan Dang Issuances”, 1. doboz, a Politikai Bizottság üléseinek jegyzőkönyvei, 1976. ápr. 1., átirat kelte: 1976. ápr. 2.

11 Hoover Institution: „Zhongguo Gong Chan Dang Issuances”, 1. doboz, a Politikai Bizottság üléseinek jegyzőkönyvei, 1976. ápr. 4.

12 Hoover Institution: „Zhongguo Gong Chan Dang Issuances”, 1. doboz, Mao Jüan-hszin levele Mao Ce-tunghoz, 1976. ápr. 5.

13 Hoover Institution: „Zhongguo Gong Chan Dang Issuances”, 1. doboz, a Politikai Bizottság üléseinek jegyzőkönyvei, 1976. ápr. 4.; lásd még Ezra F. Vogel: Deng Xiaoping and the Transformation of China. Harvard University Press, Cambridge, MA, 2011, 168.

14 Hoover Institution: „Zhongguo Gong Chan Dang Issuances”, 1. doboz, a Politikai Bizottság üléseinek jegyzőkönyvei, 1976. ápr. 5.; Hoover Institution: Li Zsuj iratai, naplóbejegyzés kelte: 1995. máj. 18.

15 Hoover Institution: „Zhongguo Gong Chan Dang Issuances”, Mao Jüan-hszin levele Mao Ce-tunghoz, 1976. ápr. 5.; Hua Kuo-feng szerepére csupán évekkel később derült fény; lásd Sanghaj, B250-5-128, Csen Kuo-ting: Beszámoló a hatodik plénumról, 1981. júl. 13–15., 39–71; Li Cse-suj, Mao orvosa látta, ahogyan Csiang Csing távcsövön figyeli a tömeget: Li: The Private Life of Chairman Mao (Mao elnök magánélete), 612; az adás tartalmával és a megválaszolatlan kérdésekkel kapcsolatban, melyek Huának a Tienanmen téri eseményekben játszott szerepéről felmerültek, lásd PRO, FCO 21/1609, „Your Telno 953: Hua’s Watergate”, 1978. dec. 21.

16 Hoover Institution: „Zhongguo Gong Chan Dang Issuances”, 1. doboz, Mao Jüan-hszin levele Mao Ce-tunghoz, 1976. ápr. 7.; Hua Kuo-feng szerepére csupán évekkel később derült fény; lásd Sanghaj, B250-5-128, Csen Kuo-ting: Beszámoló a hatodik plénumról, 1981. júl. 13–15., 39–71.

17 Pamela Tan: The Chinese Factor: An Australian Chinese Woman’s Life in China from 1950 to 1979. Roseberg, Dural, Új-Dél-Wales, 2008, 228; PRO, FCO 21/1552, 1977. febr. 25., „Internal Situation”; lásd még MacFarquhar – Schoenhals: Mao’s Last Revolution, 431–32.

18 Az egyetlen hivatkozás Mao hivatalos életrajzában erre a papírfecnire Csang Jü-feng kiadatlan naplóját említi forrásként, melyet gondosan elrejtettek a központi levéltár pincéjében; lásd Pang Hszien-cse – Csin Csung-csi (szerk.): Mao Ce-tung csuan, 1949–1976 (Mao Ce-tung életrajza, 1949–1976). Zhongyang Wenxian Chubanshe, Peking, 2003, 2. köt., 1778–79. Csin Csuan, a Zsenmin Zsipao szerkesztője azonban, aki olvasta a naplót, mást állított; lásd Hoover Institution: Li Zsuj iratai, párbeszéd Li Zsuj és Csin Csuan között, naplóbejegyzés kelte: 2000. ápr. 27.

19 MacFarquhar – Schoenhals: Mao’s Last Revolution, 443–47.

20 PRO, FCO 21/1493, „Confidential Wire”, 1976. okt. 25.; Hoover Institution: Hongda Harry Wu Collection, 2. doboz, A Központi Bizottság által kibocsátott dokumentum, csungfa (1976) no. 16., 1976. okt. 18., valamint A Központi Bizottság által kibocsátott dokumentum, csungfa (1977) no. 10., 1977. márc. 6.; a négyek bandájára vonatkozó összes hivatkozás eltávolításával kapcsolatban lásd Hupej, S2120-4-380, 1976. okt. 23.

21 Hoover Institution: „Zhongguo Gong Chan Dang Issuances”, 1. doboz, Teng Li-csün beszéde a fővárosi kaszárnyában, 1981. júl. 7. és 8., 37–42; a Pekingben kiragasztott poszterekkel kapcsolatban lásd PRO, FCO 21/1550, Roger Garside: „The Force of Public Opinion.” 1977. jan. 17.

22 Hoover Institution: „Zhongguo Gong Chan Dang Issuances”, 1. doboz, Teng Li-csün beszéde a fővárosi kaszárnyában 1981. júl. 7. és 8., 37–38.

23 Hoover Institution: „Zhongguo Gong Chan Dang Issuances”, 1. doboz, Teng Li-csün beszéde a fővárosi kaszárnyában 1981. júl. 7. és 8., 37–38; Li Hszien-nien Teng ellen intézett támadásának dokumentációját lásd Ruan Ming: Deng Xiaoping: Chronicle of an Empire. Routledge, London, 2018, 40.

24 PRO, FCO 21/1551, Roger Garside: „Where Are Hua’s Men?” 1977. márc. 7.

25 Mao Ce-tung válogatott művei. V. kötet. Ford.: Polonyi Péter. Kossuth, Budapest, é. n., 274‒98. A beszédnek számos változata és három különböző fordítása létezik, ám egyik sem teljes; az eredeti változat, melyet 1956. máj. 16-án terjesztettek belső körökben, Santungban lelhető fel: A1-2-387, 2–17; a beszéd és a „száz virág” mozgalom árnyaltabb történelmi környezetét lásd Dikötter: The Tragedy of Liberation, 14. fej.

26 Dikötter: The Tragedy of Liberation, 14. fej.

27 Mao Ce-tung: Csiankuo Jilaj Mao Ce-tung venkao (Mao Ce-tung kéziratai a Népköztársaság megalapításától kezdve). Zhongyang Wenxian Chubanshe, Peking, 1998, 13. köt., 444.

28 PRO, FCO 21/1550, R. F. Wye: „Mao Tse-tung’s Speech on the 10 Major Relationships.” 1977. jan. 14.

29 MAE, 752INVA/2118, „La Chine se tourne de nouveau vers les pays occidentaux”, 1976. nov. 8.

30 John P. McKay: „Foreign Enterprise in Russian and Soviet Industry: A Long Term Perspective.” Business History Review (1974. ősz), 48/3., 353; remek elsődleges forrás az alábbi lebilincselő beszámoló: Eugene Lyons: Assignment in Utopia. George G. Harrap, London, 1938.

31 Frank Dikötter: Mao’s Great Famine: The History of China’s Most Devastating Catastrophe, 1958–62. Bloomsbury, London, 2010, különösen a 10. („Shopping Spree”) és a 37. fejezet („The Final Tally”). Lásd még a 20. fejezetet („Housing”) arról, hogyan vált a főváros egyetlen hatalmas építési területté.

32 Dikötter: Mao’s Great Famine, 79.

33 Frank Dikötter: The Cultural Revolution: A People’s History, 1962–1976. Bloomsbury, London és New York, 2016, 260–61; az életszínvonal kapcsán lásd Lein-Lein Chen és John Devereux konklúzióját: „The Iron Rice Bowl: Chinese Living Standards 1952–1978.” Comparative Economic Studies, 2017, no. 59., 261–310.

34 Frederick C. Teiwes – Warren Sun: „China’s New Economic Policy Under Hua Guofeng: Party Consensus and Party Myths.” China Journal, no. 66. (2011. júl.), 7.

35 PRO, FCO 21/1553, John Gerson: „The Chinese Leadership Observed”, 1977. okt. 11. A díszvacsorát, melyen Gerson részt vett, 1977 októberének egy későbbi időpontjában rendezték.

36 PRO, FCO 21/1554, „PRC Internal Situation”, 1977. okt. 17.; a „négy modernizációval” kapcsolatban lásd Lawrence C. Reardon: The Reluctant Dragon: Crisis Cycles in Chinese Foreign Economic Policy. Hong Kong University Press, Hongkong, 2002, 3. fej.

37 Hoover Institution: „Zhongguo Gong Chan Dang Issuances”, 1. doboz, a Politikai Bizottság üléseinek jegyzőkönyvei, 1978. febr. 9.

38 Teiwes: „China’s New Economic Policy”, 11. Sanghaj, B250-5-128, Csen Kuo-ting: Beszámoló a hatodik plénumról, 1981. júl. 13–15., 39–71.

39 Dikötter: The Cultural Revolution, 157.

40 Sanghaj, B1-8-11, Beszámoló az Államtanács üléséről, 1978. nov. 6., 14–16; Hopej volt az egyik ilyen tartomány: lásd Hopej, 919-1-148, 1968. dec. 11.

41 O. Arne Westad: „The Great Transformation” in: Niall Ferguson – Charles S. Maier – Erez Manela – Daniel J. Sargent (szerk.): The Shock of the Global: The 1970s in Perspective. Harvard University Press, Cambridge, MA, 2010, 79.

42 Dikötter: Tragedy of Liberation, 137–38.

43 Hopej, 979-10-512, Ku Mu beszéde, 1980. ápr. 13., 51–60.

44 „Interest in Technology.” South China Morning Post, 1977. szept. 24.

45 Kuangtung, 235-2-242, A kereskedelmi küldöttség jelentése, 1977. okt. 20., 157–80.

46 Vencsou, J1-27-60, Országos Konferencia a Külkereskedelemről, 1979. dec. 18., 189; Hoover Institution: Milton Friedman-iratok, 188. doboz, „Report of Trip to the People’s Republic of China”, 6–7 és 20.

Tartalom

Előszó

1. Egyik diktátor a másik után (1976–1979)

2. Megszorítások (1979–1982)

3. Reformok (1982–1984)

4. A népről és az árakról (1984–1988)

5. A mészárlás (1989)

6. Vízválasztó (1989–1991)

7. Kapitalista eszközök szocialista kézben (1992–1996)

8. Minél nagyobb, annál szebb (1997–2001)

9. Kína globalizálódása (2001–2008)

10. Az önhittség kora (2008–2012)

Utószó

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Felhasznált irodalom

Név- és tárgymutató

Képmelléklet

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Crimson Text – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License