A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Elif Shafak: SAKIZ SARDUNYA

Copyright © 2014 by Elif Shafak

Illustrations © Zafer Okur, 2024

Fordította

Csáki-Sipos Kata

Nagy Marietta

Hungarian translation © Csáki-Sipos Kata,

Nagy Marietta, 2024

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztette Bartók Flóra

Korrektor Madari Diána

Tördelőszerkesztő Erdős Krisztina

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978 963 504 982 0

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

Tartalom

A lány, aki nem szerette a nevét

A gyermeki elme

Az iskolában

Otthoni titok

Váratlan utazás

Meglepő felfedezés

Látogatás a kisvárosba

Új barátok

A könyvek ereje

Választások erdeje

Föld

Víz

Tűz

Levegő

Az óra ketyegése

Hazatérés

Te melyik virág vagy?

A SZERZŐTŐL

AZ EURÓPA KÖNYVKIADÓNÁL

MEGJELENT:

10 perc 38 másodperc

Becsület

A bolhapalota

Az eltűnt fák szigete

Az építészinas

Éva három lánya

Az isztambuli fattyú

A szerelem 40 szabálya

A város tükrei

Élt egy kislány valahol egy nagyváros széles utcájában, egy égszínkék ház harmadik emeletén. Nem volt sem túl magas, sem túl alacsony. A haja nyáron kiszőkült, ősszel viszont vörösbe hajló barnává változott. Talán kissé vékony volt, de nem számított soványnak. Az arca kerek, szeme zöldesbarna. Nagyon szeretett olvasni, zenét hallgatni, rajzolni, labdázni, ugrálókötelezni és csokis süteményt sütni. Ha egyedül volt, szerette a felhőket nézni az égen, és játékból ismerős formákat keresett bennük. Néha a felhő egy óriási csigára hasonlított, néha pedig zsiráfra. Néha hamburgerre emlékeztetett, időnként pedig tölcsérben olvadó fagyira.

A kedvenc állatai a macskák, a kutyák, a kecskék, a lovak és a csíkosmókusok voltak. Igazából még soha életében nem látott csíkosmókust, ennek ellenére rajongott értük. A szobája falán is rengeteg csíkosmókusos kép függött.

Kiskorától fogva szeretett volna egy cicát. Vagy kutyát. Vagy kecskét. Vagy lovat. De anyukája, Álom néni mindig azt mondta neki, hogy:

– Szó sem lehet róla! A macska hullajtja a szőrét, és allergiás leszek tőle. A kutya ugat, a kecske mekeg, és zavarná a szomszédokat. A lovat pedig nem tudjuk hova tenni, kislányom!

– De anyukám, úgy szeretnék egy állatot, hogy etethessem!

– Majd eteted őket, ha elmegyünk az állatkertbe!

– Hiszen ott tilos etetni az állatokat! Ráadásul én azt szeretném, ha itthon lenne egy saját állatom!

Végül aztán ebben az évben apukája, Hasszán bácsi megajándékozta két aprócska teknősbékával. Éjjelt és Nappalt a háromlábú asztalkán tartotta egy gömbakváriumban. Mivel a két teknőc szinte teljesen egyformán nézett ki, lehetetlen volt felismerni, hogy valójában melyikük Éjjel, és melyikük Nappal.

Kíváncsi gyerek volt. Az állatlexikont az elejétől a végéig elolvasta. Megtudta, hogy a teknősbékák gilisztát esznek. Egy nap kiment az utcára eső után, és a földből kiásott egy csomó gilisztát. Akadt köztük rövid is, és hosszú is, mint a makaróni. Mindet beletette egy befőttesüvegbe, és hazavitte.

– Nézd, anyuci, gyűjtöttem Éjjelnek és Nappalnak egy kis csemegét!

De Álom néni elborzadva ezt sikoltotta:

– Gyorsan tüntesd el azokat a szörnyetegeket a házamból!

Soha többet nem vitt haza egyetlen gilisztát sem. A teknősbékákat csak állateledellel táplálta. És, hogy erősödjön a páncéljuk, kalciumtablettát adott nekik. Mert ha a páncéljuk nem elég erős, nem tudják megvédeni magukat. Ki tudja, talán az emberek is ilyenek. Nincs páncéljuk, ez igaz, de az élet nehézségeivel szemben erősnek kell lenniük.

A sportot legalább annyira szerette, mint az állatokat. Különösen a kosárlabdát és a röplabdát. A futball is érdekelte. – A foci nem lányoknak való – mondták. Még ha így is van, neki még egy albuma is volt a szobájában, amelyben játékosok kártyáit gyűjtötte. Az osztályban sok gyereknél jobban tudta, hogy melyik focista hány gólt rúgott, és melyik csapat hányszor győzött.

Kedvenc gyümölcse az alma, a mandarin és a görögdinnye, kedvenc évszaka a tél és a tavasz volt. Kedvenc édessége a tejberizs, kedvenc itala a limonádé. Ezeket egész kicsi kora óta szerette. Volt azonban egy fontos dolog, amelyet egyáltalán nem szeretett; méghozzá a saját nevét!!!

Ki nem állhatta. Sőt, szívből utálta. Bárcsak más neve lett volna! Mint az unokatestvérének, akit Virágnak hívtak… Vagy lehetett volna a boltos fonott hajú, szeplős arcú lányaihoz, Rózsához, Jázminhoz és Ibolyához hasonló neve… Vagy hívhatták volna úgy, mint az osztálytársait: Adának, Csillának, Defnének, Ebrunak, Ellának, Gamzénak, Kübrának, Meltemnek, Napsugárnak, Piroskának, Özlemnek, Tubának. Milyen sok név van a világon; szebbnél szebb nevek, és egyszerűek… Csakhogy anyukája és apukája mindezeket leszavazva, és sokáig keresgélve ezt a nevet találták neki. Még ha valami becenév lett volna! De nem az volt. Vagy legalább gúnynév! Az iskolában minden gyereknek volt beceneve vagy gúnyneve. Csak neki nem. Mert az ő neve annyira fura volt, hogy elment volna egy vicces gúnynévnek is.

Egy nap, amikor a reggelizőasztalnál apukája újságot olvasott, az újság hátoldalán egy cikk felkeltette az érdeklődését. Az írás arról szólt, hogy a híres énekesek és filmcsillagok milyen különös neveket adnak a gyerekeiknek. Akkor tudta meg, hogy a világon más is van, akinek olyan szokatlan a neve, mint az övé. Őszibarack, Alma, Füge, Fülemüle, Óceán, Kék Angyal, Sütike. Ők vajon mit érezhetnek? Milyen érzés lehet felnőttként Óceán úrnak vagy Fülemüle asszonynak lenni?

Csakhogy még ezek a rendkívüli nevek sem tűntek neki olyan szörnyűnek, mint a sajátja. Merthogy Muskátlinak hívták.

– Anya, hogy jutott eszedbe, hogy ilyen nevet adj nekem? – vetette fel egyszer.

– Ez egy virág neve, ugye, milyen szép? – kérdezte az anyja. – Olyan, mint a Rózsa, a Jázmin, a Kamilla vagy az Ibolya…

– Ezekkel a nevekkel senki sem viccelődik, engem viszont mindenki kinevet!

– Ezt csak te gondolod. Miért nevetnének ki? A virágokat mindenki szereti, és pont!

Amikor Álom néni le akart zárni egy témát, a mondat végére mindig odabiggyesztette azt a szócskát, hogy „pont!”. Muskátli, aki tudta ezt, felsóhajtott. A felnőtteknek néha olyan nehéz elmagyarázni valamit.

Kinyitotta a lexikont, és azt olvasgatta. Tényleg létezik egy futómuskátli nevű növény. A latin neve még furcsább: Pelargonium peltatum. A virágai fehér, rózsaszín, sárga vagy vörös színűek. Őshazája Dél-Afrika. Cserépbe ültetik, és egész évben virágzik. Az erkélyre vagy az ablakpárkányra kell kitenni. Leveleinek a citroméhoz hasonló érdekes illata van, és erős aromája miatt elkerülik a bogarak és a legyek.

Sokáig nézte a képet. Igazából tetszett neki, amit látott. Szép, kedves virág. De még nem győzte meg. Ha a szülei mindenáron egy virágnevet akartak neki adni, miért nem Rózsának vagy Jázminnak nevezték el?

A könyvekben, főleg a képregényekben a főhősöknek mindig különös nevük van. Ez az ő esetükben nem gond, hiszen egy kitalált világban élnek. Ott senki sem csúfolja a másikat a neve miatt. Csingiling, Rontó Ralph, Oroszlánkirály vagy Hulk… A mesék tele vannak fura nevű szereplőkkel.

Csakhogy Muskátli nem regényszereplő, és nem is egy kitalált hős, hanem Isztambul egyik csendes kerületében élő valódi kislány. Az iskolában a többiek csúfolták a neve miatt. Amikor az osztályban a tanár névsorolvasást tartott, szegény Muskátli majd elsüllyedt szégyenében.

– Attila?

– Jelen, tanár úr!

– Fatma?

– Itt vagyok, tanár úr!

– Muskátli?

Amikor csak rákerült a sor, az egész osztály mindig teli torokból egyszerre üvöltötte: – A CSERÉPBEN!!!

Ilyenkor Muskátli legszívesebben mindig sírva fakadt volna, és kiszaladt volna az osztályból. Mivel jó gyerek volt, természetesen nem csinált ilyeneket. Ehelyett lehajtotta a fejét, és némán tűrt.

A haszontalan fiúk az osztályban még egy mondókát is költöttek a nevére:

Esik az eső, fúj a szél

Muskátli az ablakban üldögél.

Patakok áradnak, csónakok süllyednek

Muskátli a cserépben hörpöli a vizet.

Ahányszor csak esett az eső, ezt szavalták neki. Mit tehetett volna Muskátli? Csak hallgatta szerencsétlen.

Néha egész jól kijött valamelyik osztálytársával. Szünetekben együtt sétáltak, egymás mellé ültek az ebédnél, és megosztották a titkaikat. Néhány nap elég jól telt. De később Muskátli azt látta, hogy új pajtása is csatlakozott a csúfolódók táborához – vagy gyáván félrehúzódott. És olyankor összetört a szíve.

Az igazi barátság nem ilyen. Az ember csak azért, hogy másoknak megfeleljen, nem csúfolhatja ki a barátját. – Inkább egyedül játszom, mint hogy hamis barátom legyen – mondta Muskátli. Magányos volt. Néha úgy tűnt neki, hogy az egész világon egyedül van.

Az egyik könyvben, amit olvasott, a következő gondolatra bukkant: Mindenkinek van egy hasonmása valahol a világűrben. Bármit is csinál az ember itt, egy másik bolygón az ikertestvére ugyanazt csinálja. Ha te itt sírsz, az ikred ott szintén sír, ha te itt nevetsz, ő is nevet odaát.

Ez a dolog érdekelni kezdte. Néhány egymást követő éjszaka kíváncsian fürkészte az eget. Tudta persze, hogy a csillagok nagyon messze vannak. Mégis remélte, hogy meglátja azt a valahol odafent sétáló ismerős lányt. Azt az űrlény Muskátlit, aki hasonlít rá, csak a bőre zöld, mint a gyíké, hatalmas füle van, és a szeme villog, mint a villanykörte…

Végül aztán felhagyott az ilyen gondolatokkal. Valójában nem hitte, hogy létezik, ha csak az űrben is, egy hozzá hasonló másik kislány. A hatalmas világegyetemben ő volt az egyetlen Muskátli.

Ő volt a legfurcsább nevű gyerek az egész földkerekségen.

És egyáltalán nem szerette a nevét…