A fordítás Andrzej Sapkowski: Ostatnie zyczenie c. műve alapján készült.

Fordította: Kellermann Viktória

Tördelte: Kovács Mária

Nyelvi lektor: Pákh Katalin

Korrektor: Kolozsvári Zsófia, Váczy Laura

Copyright © by Andrzej Sapkowski, 1993

Published by arrangement with Patricia Pasqualini Literary Agency.

NETFLIX is a registered trademark of Netflix, Inc. and its affiliates.

Logo and artwork used with permission from Netflix, Inc.

Hungarian translation © Kellermann Viktória, 2010, 2019

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2019

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-937-9

Elektronikus verzió v1.0

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

TARTALOM

A belső hang I

A vaják

A belső hang II

Egy csepp igazság

A belső hang III

A kisebbik rossz

A belső hang IV

Pénz kérdése

A belső hang V

A világ peremén

A belső hang VI

Az utolsó kívánság

A belső hang VII

A BELSŐ HANG I

Hajnalban jött el a férfihoz.

Óvatosan lopózott be, halkan, alig susogva lépett, úgy szállva át a termen, mint egy látomás, egy szellem – az egyetlen hangot, ami mozgását kísérte, a meztelen bőréhez dörgölőző köpönyeg adta. Mégis, ez a gyenge, alig hallható susogás felébresztette a vajákot, vagy talán csak félálmából riadt fel, melyben egyhangúan ringatózott, mint valami feneketlen mélységben, a csendes tenger alja és felszíne között, a könnyedén hullámzó hínárszálak ölelésében lebegve.

Nem mozdult, meg sem rezzent. A lány közelebb libbent, leengedte köpönyegét, és lassan, habozva az ágy szélének támasztotta behajlított térdét. A férfi leeresztett szempillája mögül figyelte, továbbra sem árulva el, hogy ébren van. A lány óvatosan felkapaszkodott az ágyra, fölékerült, combjaival átölelte a férfit. Széttárt karjára támaszkodva végigsimította az arcát kamillától illatozó hajával. Elszántan, már-már türelmetlenül hajolt fölé, mellbimbójával simítva végig szemhéját, arcát, ajkait. A férfi elmosolyodott, és egy végtelenül lassú, óvatos és lágy mozdulattal karon ragadta. Ujjai elől menekülve a lány felegyenesedett, és sugárzott, saját ragyogásától megvilágítva és körvonalait vesztve a hajnal ködös világosságánál. A férfi feléje mozdult, de a lány tenyerének határozott nyomása nem engedte helyzetet váltani, csípőjének könnyű, mégis sürgető mozdulatai választ követeltek.

Megadta. A lány már nem hátrált a kezek elől, hátrahajtotta fejét, és megrázta a haját. A bőre hűvös volt és bámulatosan finom. Ahogy arca az arcához közeledett, a férfi meglátta a szemét; hatalmas volt és sötét, mint egy ruszalkáé.

A vaják ringatózva merült alá a kamillatengerbe, mely türelmét vesztve háborgott és morajlott.

A VAJÁK

I

Később azt beszélték, a férfi északról érkezett, a Kötélverők kapuján keresztül. Gyalogolt, felmálházott lovát kantáron vezette. Késő délután volt, a kötélverők és szíjgyártók már bezárták bódéikat, a sikátor üresen ásított. Meleg volt, de ő fekete köpönyeget vetett a vállára. Vonzotta a figyelmet.

Megállt a Régi Narakorthoz címzett fogadó előtt, várt egy percig, hallgatta a kiszűrődő lármát. Az ivó, mint ilyentájt mindig, tele volt emberekkel.

Az ismeretlen nem tért be a Régi Narakortba. Továbbvezette lovát az utca vége felé, ahol egy másik, kisebb fogadó állt, a Róka. A kocsma kihaltnak tűnt; nem volt éppen a legjobb a híre.

A kocsmáros felemelte fejét a savanyúuborkás hordók mögül, és végigmérte a vendéget. Az idegen, még mindig magán tartva köpönyegét, mereven és mozdulatlanul állt a söntés előtt. Hallgatott.

– Mit adjak?

– Sört – szólt az ismeretlen. Kellemetlen hangja volt.

A kocsmáros megtörölte a kezét vászonkötényében, aztán megtöltött egy agyagkorsót. A korsó csorba volt.

Bár az ismeretlen nem látszott idősnek, a haja szinte teljesen fehér volt. Köpönyege alatt a nyakánál és a karjánál átkötött, kopott bőrzekét viselt. Amikor levetette köpenyét, észrevették, hogy a vállán egy szíjon kard függ. Nem volt ebben semmi szokatlan, Vizimában szinte mindenki fegyverrel járt, de azért senki sem hordott pallost a hátán mint valami íjat vagy tegezt.

Az ismeretlen nem ült le az asztalhoz, ahol néhány vendég iszogatott. A söntés mellett maradt, a kocsmárosra szegezve metsző tekintetét. Meghúzta a korsót.

– Szobát keresek éjszakára.

– Nincs – morogta a kocsmáros, vendége poros és mocskos csizmáját bámulva. – Kérdezd meg a Régi Narakortban.

– Én itt szeretnék.

– Nincs. – A kocsmáros végre felismerte az idegen beszédét. Rív volt.

– Megfizetem – tette hozzá halkan, szinte bizonytalanul az ismeretlen.

Ekkor vette kezdetét az egész csúf história. A nyurga himlőhelyes, aki azóta nem vette le róla komor tekintetét, hogy belépett az ivóba, felállt, és a söntéshez ment. Két társa alig két lépés távolságra állt meg mögötte.

– Nincs hely, te semmirekellő, rív csavargó – hördült fel az idegen mellett a himlőhelyes. – Nincs szükségünk a magadfajtákra itt Vizimában. Ez egy rendes város!

Az ismeretlen fogta a korsóját, és félreállt. A kocsmárost nézte, de az elkerülte a tekintetét. Eszébe sem jutott védeni a rívet. Végül is, ki szereti a ríveket?

– Minden rív tolvaj – folytatta a sörtől, fokhagymától és rosszindulattól bűzlő himlőhelyes. – Hallod, mit beszélek, te rühes kutya?

– Nem hallja, mit mondasz. Szar van a fülében – szólt közbe az egyik hátrébb álló, a másik meg felröhögött.

– Fizess és takarodj! – üvöltött a himlőhelyes.

Az ismeretlen csak ekkor nézett rá.

– Megiszom a sört.

– Segítünk – sziszegte a hórihorgas. Kiverte a korsót a ke-zéből, és karon ragadta, ujjait a mellkasán keresztbe futó szíjba mélyesztve. Egy másik hátulról ütésre emelte kezét. Az idegen hirtelen leguggolt, ezzel kibillentve a himlőhelyest az egyensúlyából. A kard felszisszent hüvelyében, aztán egy pillanatra megcsillant az olajlámpások fényében. Szinte forrt a levegő. Kiáltás hallatszott. Valaki a vendégek közül az ajtó felé rohant. Nagy robajjal feldőlt egy szék, tompán csapódtak a padlóhoz az agyagedények. A kocsmáros szája remegett, ahogy a himlőhelyes förtelmesen széthasított arcába nézett; amaz ujjaival a söntés szélébe kapaszkodva lassan összecsuklott, és mint aki vízbe süllyed, eltűnt a szeme elől. A másik kettő a földön feküdt. Az egyik már nem mozdult, társa összegörnyedve rángatózott az egyre terjedő vértócsában. A levegőben még ott vibrált egy nő fülsüketítően vékony, hisztérikus sikolya. A kocsmáros zihálva megremegett, majd okádni kezdett.

Az ismeretlen a falhoz hátrált. Összekuporodva, feszülten, éberen figyelt. Két kézzel fogta a kardot, hegyével a levegőt pásztázta. Senki sem mozdult. A rémület jeges verítéke ütött ki rajtuk, megbéklyózva tagjaikat és elszorítva a torkukat.

Nagy dérrel-dúrral három őrszem rontott be a kocsmába; valahol a közelben kellett lenniük. Szíjas botot tartottak a kezükben, de ahogy meglátták a holttesteket, azonnal kardot rántottak. A rív a falnak vetette hátát, és bal kezével előhúzta a csizmaszárába rejtett tőrt.

– Dobd el a fegyvert! – kiáltott rá remegő hangon az egyik őrszem. – Dobd el, te gazember! Velünk jössz!

A másik őr félrerúgta az asztalt, hogy oldalról kerülhessen a rív közelébe.

– Treska, eredj a többiekért! – ordított az ajtóhoz legközelebb álló társukra.

– Nem szükséges – mondta az ismeretlen, és leengedte a kardját. – Magam megyek.

– Jössz te, kutyafajzat, de kötélre verve! – kiáltott fel az őr reszketve. – Dobd el a kardod, vagy szétverem a fejed!

A rív felegyenesedett. Kardját azonnal a bal karja alá csapta, és jobb kezét az őrök felé emelve egy gyors mozdulattal bonyolult jelet rajzolt a levegőbe. A fény megcsillant a bőrzeke könyékig érő kézelőjének sűrű szegecselésén.

Az őrszemek azonnal hátrálni kezdtek, karjukkal védve arcukat. Egy vendég felpattant, megint egy másik az ajtó felé iramodott. A nő újra felsikoltott, vadul és élesen.

– Magam megyek – ismételte meg az ismeretlen ércesen zengő hangján. – Ti hárman pedig előttem. Vezessetek a várnagyhoz. Nem ismerem az utat.

– Igen, uram – motyogta az őr leszegett fejjel. A kijárat felé indulva bizonytalanul tekintett körbe, a másik kettő gyorsan hátrálva követte. Az ismeretlen hüvelyébe csúsztatta a kardját, a tőrt a csizmájába rejtette, aztán a nyomukba eredt. A vendégek kabátjuk szárnya mögé rejtették arcukat, ahogy a csoport elhaladt az asztalok mellett.

II

Velerad, Vizima várnagya elgondolkozva megvakarta szakállát. Nem volt ő se babonás, se ijedős, de nem örült a gondolatnak, hogy kettesben kell maradnia a fehérhajúval. Végül döntött.

– Kifelé – parancsolt az őrökre. – Te meg ülj le! Ne, ne ide. Oda távolabb, ha megengeded.

Az ismeretlen leült. Nem volt már nála sem a kardja, sem fekete köpönyege.

– Hallgatlak – szólt Velerad az asztalon heverő nehéz buzo-gánnyal játszva. – Velerad vagyok, Vizima várnagya. Mi mondanivalód van, haramia uram, mielőtt tömlöcbe vettetlek? Három halott, ráadásul szemmel verés kísérlete. Nem rossz, egyáltalán nem rossz. Az ilyesmiért itt nálunk Vizimában karóba húznak. De mivel én igazságos férfiú vagyok, előbb meghallgatlak. Beszélj hát!

A rív meglazította zekéjét, majd előhúzott egy fehér kecskebőr tekercset.

– Ezt szegeztétek ki a keresztutakon és a kocsmákban – mondta halkan. – Igaz, ami itt áll?

– Áhá – morogta Velerad a bőrre rajzolt rúnákra pillantva. – Tehát ez a helyzet. Hogy nem jöttem rá azon nyomban! Úgy van, igaz, a lehető legigazabb. Úgy van aláírva: Foltest király, Temeria, Pontar és Mahakam ura. Vagyis igaz. Na de a felhívás az egy dolog, a törvény meg egy másik. Én itt, Vizimában a törvényt és a rendet őrzöm! Nem engedem, hogy embereket gyilkoljanak! Megértetted?

A rív bólintott, jelezve, hogy megértette. Velerad bosszúsan sóhajtott.

– Nálad van a vajákok jele?

Az ismeretlen újra zekéjébe nyúlt, és előhúzott egy ezüstláncon függő, kerek medált, ami egy vicsorgó fogú farkasfejet ábrázolt.

– Van valami neved? Akármit mondhatsz, nem kíváncsiságból kérdem, csak mert úgy könnyebb beszélgetni.

– Geraltnak hívnak.

– Lehet Geralt is. Ríviából, ha nem csal a fülem?

– Ríviából.

– Igen. Tudod mit, Geralt? Ezt – csapott Velerad tenyerével a felhívásra – verd ki a fejedből. Komoly az ügy. Már sokan megpróbálták. Ez, barátom, nem ugyanaz, mint kardélre hányni pár akasztófavirágot.

– Tudom. Ez a szakmám, várnagy uram. Azt írja: háromezer oren a jutalom.

– Háromezer. – Velerad lebiggyesztette az ajkát. – Meg a királylány feleségnek, ahogy az emberek beszélik, bár ezt a kegyelmes Foltest nem tette hozzá.

– Nem érdekel a királylány – mondta nyugodtan Geralt. Kezét a térdén pihentetve, mozdulatlanul ült. – Azt írja: háromezer.

– Micsoda idők! – sóhajtott a várnagy. – Micsoda szörnyű idők! Húsz évvel ezelőtt még részegen se hitte volna senki, hogy ilyen szakmák lesznek. Vajákok! Vándor baziliszkuszirtók! Házaló sárkány- és vízbefúltölők! Geralt? Szabad a te céhedben sört inni?

– Persze.

Velerad a markába csapott.

– Sört! – kiáltotta. – Te meg, Geralt, ülj közelebb. Mit bánom én.

A sör hideg volt és habos.

– Szörnyű idők járnak – mondta magában Velerad, és meghúzta a korsót. – Elszaporodott mindenféle mocsadék. Maha-kamben, a hegyekben csak úgy nyüzsögnek a hódfajzatok. Régen legfeljebb farkasok üvöltöttek az erdőkben, most meg: mindenféle lidércek meg vargányok, és ha elhajítasz egy követ, biztos egy vérfarkast vagy valami más nyavalyát találsz el. A falvakból manapság százával ragadják el a gyerekeket a ruszalkák és a ríkatók. Olyan betegségek vannak, amilyenekről régebben soha senki nem hallott, az ember haja égnek áll. Na és már csak ez hiányzott! – Félrelökte az asztalon fekvő bőrtekercset. – Nem csoda, Geralt, hogy ekkora a kereslet a szolgálataitok iránt.

– Ez királyi felhívás, várnagy uram – emelte fel a fejét Geralt. – Ismered a részleteket?

Velerad hátradőlt a székében, és összekulcsolta kezét a hasán.

– A részleteket, azt mondod? Hát, ismerem. Nem amúgy első kézből, de biztos forrásból.

– Épp erre gondoltam.

– Csökönyös vagy. De ha gondolod… Figyelj. – Velerad belekortyolt a sörbe, majd halkabban folytatta. – A mi kegyelmes Foltestünk már királyfi korában, az apja, a vén Medella uralkodása idején megmutatta, mire képes, és bizony sok mindenre képes volt. Arra számítottunk, hogy idővel kinövi. De röviddel a megkoronázása után, rögtön az apja halálát követően Foltest még önmagán is túltett. De úgy, hogy mindannyiunknak leesett az álla. Röviden szólva: gyereket csinált Addának, az édes húgának. Adda fiatalabb volt nála, mindig összetartottak, de senki sem sejtett semmit, talán csak a királynő… Röviden: nézünk, aztán ott van Adda, ilyen hasasan, Foltest meg elkezd esküvőről beszélni. A húgával, Geralt, érted? Pokolian feszült volt a helyzet, mert a novigradi Vizimir elhatározta, hogy Foltesthez adja az ő Dalkáját, követséget küldött, mi meg kezét-lábát le kellett fogjuk a királynak, hogy ne rohanjon a követeket szidalmazni. Sikerült, és jó, hogy így történt, mert a sértett Vizimir kiontotta volna a beleinket. Később sikerült lebeszélni a kölyköt a gyors esküvőről, ami nem ment volna Adda segítsége nélkül, aki képes volt hatni a testvérkéjére. Na, aztán Adda megszült az elrendelt időben, na de hogy! És most figyelj, mert itt kezdődik. Nem sokan látták azt, ami született, de az egyik bába kiugrott a torony ablakából, és szörnyethalt, a másiknak pedig megzavarodott az elméje, és a mai napig háborodott. Következésképp azt gondolom, hogy őfattyúsága nem volt kifejezetten csinoska. Kislány volt. Egyébként azonnal meghalt, úgy tűnik, senki sem sietett túlságosan elkötni a köldökzsinórt. Adda, legnagyobb szerencséjére, nem élte túl a szülést. És ekkor, barátom, Foltest ismét bolondot csinált magából. A fattyút el kellett volna égetni, vagy mit tudom én, elföldelni valahol a pusztában, nem pedig szarkofágba temetni a kastély alagsorában.

– Most már túl késő ezt megvitatni – emelte fel Geralt a fejét. – Mindenesetre hívni kellett volna valakit a Beavatottak közül.

– Azokról a csillagos kalapos szélhámosokról beszélsz? Hogyisne, jött vagy tíz, de csak később, amikor kiderült, mi is van abban a szarkofágban. És hogy mi mászik elő belőle éjszakánként. Mert nem kezdett ám azonnal kimászni, ó nem! A temetés után hét évig csend volt. Aztán egy éjszaka, teliholdkor kiabálás, sikoltozás, felfordulás az udvarban! Minek beszélek ennyit, tudod, miről van szó, te is olvastad a felhívást. A csecsemő felcseperedett a koporsóban, nem is kicsit, és láthatóan megnőttek a fogai is. Egyszóval: striga. Kár, hogy nem láttad a tetemeket. Mint én. Valószínűleg jó messzire elkerülted volna Vizimát.

Geralt hallgatott.

– Akkor – folytatta Velerad – ahogy mondtam, Foltest egész sereg varázslót csődített ide. Mindegyik próbálta a másikat túlkiabálni, épp csak nem verték össze egymást azokkal a dorongjaikkal. Biztos azért hordják magukkal, hogy ha rájuk uszítja valaki a kutyáját, el tudják kergetni; és tudod, szerintem rendszeresen rájuk eresztik őket. Bocsánatodat kérem, Geralt, ha más véleménnyel lennél a varázslókról, a te szakmádban biztos máshogy vagytok vele, de számomra csak ingyenélő tökfilkók. Ti, vajákok nagyobb bizalmat keltetek az emberekben. Legalább, hogy is mondjam, egyenesek vagytok.

Geralt elmosolyodott, de nem fűzött hozzá semmit.

– No, de térjünk a tárgyra! – A várnagy belenézett a korsóba, aztán töltött még sört a rívnek és magának. – A varázslók némely ötlete egész okosnak tűnt. Az egyik azt javasolta, égessük el a strigát a kastéllyal és a szarkofággal együtt, egy másik azt tanácsolta, szabadítsuk meg a fejétől egy ásóval, a többi meg annak volt a híve, hogy verjünk nyárfakarókat mindenféle testrészeibe, természetesen nappal, amikor az ördögfajzat az éjszakai mulatozástól fáradtan a koporsóban alszik. Sajnos akadt egy idióta, púpos remete, kopasz fején csúcsos süveggel, aki kitalálta, hogy ez átok, amit fel lehet oldani, és hogy a striga akkor újra Foltest lánykája lesz, szépséges, mint egy festmény. Egyszerűen csak ott kell üldögélni a kriptában egész éjszaka, és sutty, vége is a gondnak! Ezután, gondolj bele, Geralt, micsoda eszement, bevonult éjszakára az udvarházba. Ahogy az könnyen sejthető, nem túl sok maradt belőle, talán csak a sapka meg a bot. De az ötlete kullancsként fészkelte be magát Foltest gondolataiba. Megtiltotta, hogy a strigát bármiképpen megpróbálják elpusztítani, és az ország minden eldugott szegletéből Vizimába hívta a sarlatánokat, hogy a strigát királylánnyá változtassák. Az volt csak a díszes társaság! Mindenféle őrült nőszemély meg sánta, retkes, tetves alakok, barátom, rossz volt rájuk nézni! Még ha varázsoltak is, legfeljebb a tál meg a korsó fölött. Persze némelyiket hamar leleplezte Foltest vagy a tanács, párat fel is húztak a palánkra, de keveset, túl keveset. Én mindet felakasztottam volna. Azt, hogy a striga fittyet hányt a szélhámosokra és a varázslataikra, és továbbra is időről időre felfalt valakit, gondolom, mondanom sem kell. Ahogy azt se, hogy Foltest már nem lakik a kastélyban. Már senki sem lakik ott.

Velerad pihenőt tartott, és meghúzta a sörét. A vaják hallgatott.

– És így megy ez, Geralt, hat éve, mert vagy úgy tizennégy éve született. Volt időközben más bajunk is, megharcoltunk a novigradi Vizimirrel, de tisztes, érthető okokból, mert a határcövekek arrébbtolásáról volt szó, nem holmi lányokról meg atyafiságról. Mellesleg Foltest mostanában kezd házasságról sugdolózni, és meg is nézi a szomszédos udvarokból küldött arcképeket, amiket korábban hajlamos volt az árnyékszékbe hajítani. Na de időről időre újra megszállja ez a rögeszme, és szétküldi a lovasokat, hogy új varázslókat keressenek. Aztán meg jutalmat is ígért, háromezer orent, amire rögtön idecsődült néhány agyament meg kóbor lovag, még egy pásztorlegény is. Mindenki ismerte a környéken azt a kretént, nyugodjék békében. A striga meg jól van. Épp csak annyi, hogy időnként felfal valakit. Hozzá lehet szokni. A hősökből meg, akik vissza akarják varázsolni, legalább annyi hasznunk van, hogy a beste még ott helyben telezabálja magát, és nem kóborol az udvarházon kívülre. Foltestnek pedig új kastélya van, egész szemrevaló.

– Hat éven keresztül – nézett fel Geralt –, hat éven keresztül senki nem tudta elintézni?

– De nem ám. – Velerad éles tekintettel a vajákra nézett. – Mert úgy tűnik, ezt az ügyet nem lehet elintézni, és ideje lenne ebbe belenyugodni. Foltestről beszélek, a mi kegyelmes és szeretett urunkról, aki még mindig kiszögezteti ezt a felhívást a keresztutakon. Csak mintha kevesebb vállalkozó akadna. Bár igaz, hogy nemrég volt egy, de okvetlenül előre kérte a háromezret. Zsákba tettük, és a tóba hajítottuk.

– Szélhámosokból sosincs hiány.

– Nem, nincs. Sőt egész sok akad – helyeselt a várnagy, le sem véve a szemét a vajákról. – Úgyhogy ha elmész a kastélyba, ne kérj aranyat előre. Ha egyáltalán elmész.

– Elmegyek.

– Jól van, a te dolgod. Csak ne feledd a tanácsomat. De ha már a jutalomról van szó, újabban beszélnek a másik részéről is, amit már említettem. A királylány feleségnek. Nem tudom, kinek jutott az eszébe, de ha a striga úgy néz ki, ahogy beszélik, akkor ez egy kivételesen gonosz tréfa. Ettől még voltak olyan tökfilkók, akik vágtatva rohantak a kastélyba, amint híre kelt, hogy bekerülhetnek a királyi családba. Egész pontosan két cipészlegény. Miért ilyen hülyék a cipészek, Geralt?

– Nem tudom. És vajákok, várnagy uram? Próbálkozott valaki?

– Voltak néhányan, de még mennyire. Ahogy meghallották, hogy a strigát vissza kell változtatni, nem pedig megölni, többnyire megvonták a vállukat, és továbbálltak. Éppen ezért tisztelem egyre jobban a vajákokat, Geralt. Na és aztán jött egy, fiatalabb volt nálad, a nevére nem emlékszem, ha egyáltalán megmondta. Az megpróbálta.

– Na és?

– Az agyaras királylány szép nagy darabon terítette szét a beleit. Úgy fél íjlövésnyire.

Geralt a fejét csóválta.

– Ez minden?

– Volt még egy.

Velerad egy pillanatra elhallgatott. A vaják nem sürgette.

– Igen – mondta végül a várnagy. – Volt még egy. Először, amikor Foltest akasztófával fenyegette, ha megöli vagy megnyomorítja a strigát, csak felnevetett, és csomagolni kezdett. Na de később…

Velerad beszéde újra elhalkult, már-már suttogott áthajolva az asztalon.

– Később elvállalta a feladatot. Tudod, Geralt, van itt Vizi-mában pár eszes ember, néhányan magasabb poszton is, akiket ez az egész ügy untat. Az a pletyka járja, hogy ezek az emberek titokban meggyőzték a vajákot, hogy ne teketóriázzon meg szórakozzon bármiféle boszorkánysággal, hanem verje agyon a strigát, a királynak meg mondja azt, hogy a varázslat nem hatott, hogy a lányka leesett a lépcsőről, szóval, na, hogy munkabaleset történt. A király meg majd nyilván dühbe gurul, és azzal ér véget az egész, hogy egyetlen orent sem fizet jutalmul. A vaják persze úgy okoskodott, hogy ingyért menjünk magunk a striga után. Na, hát mit lehetett tenni… Összeadtuk, alkudoztunk… Csak aztán a végén nem lett az egészből semmi.

Geralt felvonta a szemöldökét.

– Mondom, semmi – bizonygatta Velerad. – A vaják nem akart rögtön első éjszaka bemenni. Ott járkált a környéken, leselkedett, sündörgött. Azt mesélik, végül meglátta a strigát, és valószínűleg éppen akcióban, mert a beste nem kimondottan azért jön elő a kriptából, hogy kinyújtóztassa a lábait. Szóval meglátta, és még akkor éjjel elpucolt. El sem búcsúzott.

Geralt könnyedén elfintorodott, ami vélhetően mosoly akart lenni.

– Az eszes embereknek – kezdte – bizonyára megvan még a pénze? A vajákok nem kérik el előre.

– Úgy hát – mondta Velerad –, bizonyára megvan.

– A pletyka nem szól arról, mekkora az összeg?

Velerad kivicsorította a fogait.

– Egyesek azt mondják: nyolcszáz…

Geralt csóválta a fejét.

– Mások – motyogta a várnagy – ezerről beszélnek.

– Nem sok, ha figyelembe vesszük, hogy a pletyka mindent felnagyít. Végtére is a király háromezret ad.

– Ne feledkezz meg a menyasszonyról – gúnyolódott Velerad. – Miről beszélünk? Nyilvánvaló, hogy nem kapod meg azt a háromezret.

– És miért is lenne nyilvánvaló?

Velerad tenyerével az asztallapra csapott.

– Geralt, ne rontsd el a vajákokról bennem élő képet! Mindez már több mint hat éve tart! A striga évente majd’ félszáz emberrel végez, bár újabban kevesebbel, mert mindenki távol tartja magát a kastélytól. Nem, barátom, én hiszek a varázslatokban, láttam is már nem egyet, és hiszek, persze csak bizonyos mértékig, a mágusok és vajákok képességeiben. De ez a visszaváltoztatás marhaság, amit egy púpos, taknyos vénember talált ki, akinek az agyára ment a remeteélet; egy marhaság, amiben senki sem hisz. Foltestet leszámítva. Nem, Geralt! Adda strigát szült, mert a saját bátyjával hált, ez az igazság, és ezen semmilyen varázslat nem segíthet. A striga embert zabál, mert striga, és meg kell ölni, simán és egyszerűen. Figyelj, két évvel ezelőtt Mahakam valami világvégi segglyukában, ahol egy sárkány felzabálta a juhokat, a parasztok odamentek csapatosan, lőcsökkel agyonverték, és még csak nem is érezték különösebb szükségét, hogy dicsekedjenek ezzel. Mi meg itt, Vizimában várjuk a csodát, és minden teliholdkor bereteszeljük az ajtókat, vagy bűnözőket kötözünk az udvarház előtti cölöpökhöz, azt remélve, hogy a beste telezabálja magát, és visszamászik a koporsóba.

– Nem is rossz módszer – mosolyodott el a vaják. – Csökkent a bűnözés?

– Cseppet sem.

– A kastélyba, már az újba, hogy jutok el?

– Magam vezetlek oda. És ami az eszes emberek javaslatát illeti?

– Várnagy uram – szólt Geralt. – Minek sietnénk? Elvégre a szándékaimtól függetlenül valóban történhetnek balesetek a munkám során. Az eszes emberek majd ráérnek akkor gondolkodni, hogyan mentsenek meg a király haragjától, meg összeszedni azt az ezerötszáz orent, amiről a szóbeszéd járja.

– Ezerről szól az.

– Nem, Velerad uram – szólt határozottan a vaják. – Akinek ezret adtatok, már a striga látványától megfutamodott, még csak nem is bocsátkozott alkuba. Ez azt jelenti, hogy a kockázat nagyobb ezer orennél. Az majd csak később derül ki, nem nagyobb-e ezerötszáznál. Természetesen ez esetben én búcsúzom.

Velerad a fejét vakarta.

– Geralt? Ezerkétszáz?

– Nem, várnagy uram. Ez nem könnyű feladat. A király hármat ad, és meg kell mondjam, visszaváltoztatni néha könnyebb, mint ölni. Végül is valamelyik elődöm csak megölte volna a strigát, ha annyira könnyű lenne. Gondoljátok, hogy csak azért hagyták, hogy felfalja őket, mert féltek a királytól?

– Jól van, barátom. – Velerad búsan ingatta a fejét. – Áll az alku. De a király előtt egy szót se arról, hogy munka közben történhet baleset. Ezt melegen ajánlom.

III

Foltest karcsú és szép – túlságosan is szép – arcú férfi volt. A vajáknak úgy tűnt, nem tölthette még be a negyvenet. Ébenfából faragott, keresztlábú karosszékben ült, lábait kinyújtóztatta a kandalló felé, aminél két kutya melegedett. Mellette a ládán egy idősebb, robusztus alkatú, szakállas férfi ült. Egy másik, díszesen öltözött méltóság büszke arccal állt a király mögött.

– Vaják Ríviából – törte meg a király a pillanatnyi csendet, ami Velerad bevezető beszéde után beállt.

– Igen, felség – hajtott fejet Geralt.

– Mitől őszült meg így a fejed? A varázslatoktól? Látom, nem vagy öreg. Jól van, na, jól van. Tréfáltam, nem kell felelned. Ha jól sejtem, van már valamiféle tapasztalatod.

– Igen, felség.

– Szívesen meghallgatnám.

Geralt még mélyebbre hajolt.

– Hiszen tudod, uram, hogy a törvényünk tiltja, hogy bárkinek is a munkánkról beszéljünk.

– Kényelmes az ilyen törvény, vaják uram, nagyon kényel-mes. Hagyjuk a részleteket, de mégis, volt már dolgod var-gánnyal?

– Igen.

– És vámpírral meg lesivel?

– Azokkal is.

Foltest habozott.

– És strigákkal?

Geralt felemelte a fejét, és a király szemébe nézett.

– Azokkal is.

Foltest elfordította a tekintetét.

– Velerad!

– Hallgatlak, kegyelmes uram.

– Beavattad a részletekbe?

– Igen, kegyelmes uram. Állítja, hogy a királylányt vissza lehet változtatni.

– Ezt már rég tudom. De milyen módon, vaják uram? Oh, igaz is, elfelejtettem. Törvény. Jól van. Csak egy apró figyelmeztetés. Járt már nálam néhány vaják. Velerad, mesélted neki? Jól van. Tőlük tudom, hogy ti inkább a gyilkolásra, mint átkok levételére szakosodtok. Az pedig itt nem jöhet számításba. Ha a kislányomnak csak a haja szála görbül, hóhérpadra juttatlak. Erről ennyit. Ostrit, és te, Segelin uram, maradjatok, osszatok meg vele mindent, amire csak kíváncsi. Ezek a vajákok mindig sokat kérdeznek. Adjatok neki enni, és hadd lakjon a kastélyban. Jobb, ha nem lődörög a kocsmákban.

A király felállt, füttyentett a kutyáknak, és az ajtó felé menet félrerugdosta a terem padlóját borító szalmát. Az ajtóból visszafordult.

– Ha sikerül, vaják, tiéd a jutalom. Talán adok is még mellé valamit, ha jól teszed a dolgod. Természetesen abból, amit a népek pletykálnak a házasságról a királylánnyal, egy szó sem igaz. Csak nem gondolnád, hogy odaadom a lányomat holmi jöttmentnek?

– Nem, felség. Nem gondolom.

– Jól van. Ez is azt bizonyítja, hogy van eszed.

Foltest kiment, és becsukta maga után az ajtót. Velerad és az országnagy, akik eddig álltak, azonnal az asztalhoz ültek. A várnagy kiitta a király félig teli serlegét, belenézett a korsóba, és elkáromkodta magát. Ostrit, aki Foltest karosszékében ült, tenyerével a faragott karfát simogatva, zordul figyelte a vajákot. Segelin, a szakállas, a fejével intett Geraltnak.

– Foglalj helyet, vaják uram, foglalj helyet! Rögvest tálalják a vacsorát. Miről is kívánhatnál még beszélni? Velerad várnagy már biztosan mindent a tudomásodra hozott. Ismerem őt, és tudom, hogy inkább mondott túl sokat, mint túl keveset.

– Csak néhány kérdésem lenne.

– Tedd fel hát!

– A várnagy azt mondta, hogy a striga felbukkanása után a király több Beavatottat is idehívott.

– Úgy volt. De kérlek, ne mondd azt, hogy „striga”, mondd inkább azt, hogy „királylány”. Így könnyebben elkerülheted a király jelenlétében az ilyesfajta ballépéseket… és a kellemetlen következményeket.

– Volt a Beavatottak között valaki, akiről hallottatok? Valaki híres?

– Akadtak ilyenek akkor is, később is. A nevükre nem emlékszem. Hát kegyelmed, Ostrit uram?

– Nem emlékszem – szólt az országnagy. – De tudom, hogy nem egyet hírnév és elismerés övezett. Sokat beszéltek erről.

– És egyetértettek abban, hogy az átkot fel lehet oldani?

– Messze voltak azok az egyetértéstől – mosolyodott el Se-gelin. – Minden kérdésben. De elhangzott egy ilyesforma kijelentés. Egyszerűnek tűnik, vagyis nincs hozzá szükség mágikus képességekre. Ha jól értettem, elegendő, ha valaki ott tölti az éjszakát naplementétől a harmadik kakasszóig az alagsorban, a szarkofág mellett.

– Persze, egyszerű – röhögött fel Velerad.

– Szeretném hallani, hogy néz ki a… királylány.

Velerad felugrott székéből.

– A királylány úgy néz ki, mint egy striga! – kiáltott. – Mint a legstrigább striga, amiről valaha hallottam! A király felséges leánya, az az átkozott fattyú, négy rőf magas, egy söröshordóra emlékeztet, fültől fülig ér a szája, és tele van pengeéles fogakkal, vörös a szeme és rőt a bozontja! Az undorító mancsai, olyan karmokkal, mint valami vadmacskáé, egészen a földig lógnak! Csodálkozom, hogy még nem kezdtük szétküldeni a miniatúrákat a baráti udvarokba. A királylány, hogy törné ki a nyavalya, tizennégy is megvan, ideje elgondolkodni, melyik királyfihoz adják!

– Uralkodj magadon, várnagy uram. – Ostrit homlokát ráncolva az ajtóra pillantott. Segelin könnyedén elmosolyodott.

– Bármily festői volt is a leírás, azért meglehetősen pontos. Így kívánta vaják kegyelmed, nem igaz? Velerad elfelejtette hozzátenni, hogy a királylány hihetetlen gyorsasággal mozog, és sokkal erősebb, mint amire a termete és felépítése következtetni engedne. Az, hogy tizennégy éves, tény. Már ha fontos.

– Fontos – mondta a vaják. – Csak holdtöltekor támad emberre?

– Igen – felelte Segelin. – Ha a régi kastélyon kívül csap le.

A kastélyon belül nem függ a holdfázistól, ott mindig is haltak meg emberek. De csak teliholdkor jön elő, és akkor sem mindig.

– Előfordult akár egyetlen egy alkalom, amikor nappal támadott?

– Nem. Nappal nem.

– Mindig felfalja az áldozatát?

Velerad keményen a szalmára köpött.

– Ne már, Geralt, mindjárt itt a vacsora! Pfuj! Felzabálja, megcsócsálja, ott hagyja, változó, biztos a hangulatától függ. Volt, akinek csak a fejét harapta le, párat kibelezett, és párnak tisztára rágta a csontjait, úgy is mondhatnánk, hogy leszopogatta. Az anyja mindenségit!

– Vigyázz, Velerad – sziszegte Ostrit. – A strigáról azt mondasz, amit akarsz, de Addát ne sértegesd a jelenlétemben, csak mert a király előtt nem mered!

– Volt olyan, akit megtámadott, és túlélte? – kérdezte a vaják, mint aki észre sem vette az országnagy kirohanását.

Segelin és Ostrit egymásra néztek.

– Igen – mondta a szakállas. – A legelején, hat évvel ezelőtt, két katonát támadott meg, akik a kripta előtt őrt álltak. Az egyiknek sikerült megmenekülnie.

– És később – szólt közbe Velerad – volt egy molnár, akit a város határában kapott el. Emlékeztek?

IV

A molnárt másnap, késő este vitték el az őrszoba feletti terembe, ahol a vajákot elszállásolták. A katona, aki odavezette, csuklyás köpönyeget viselt.

A beszélgetés nem vezetett túl sokra. A molnár ijedt volt, összevissza hebegett-habogott. A sebei többet árultak el a vajáknak: a striga tekintélyes méretű állkapcsában kétségkívül éles fogak terpeszkedtek, köztük rendkívül hosszú szemfogak – mindkét oldalon kettő, összesen négy. Karmai valójában élesebbek voltak a vadmacskáénál, de kevésbé görbék. Csak ezért sikerülhetett a molnárnak kiszabadulnia.

A vizsgálat végeztével Geralt intett a molnárnak és a katonának, hogy elmehetnek. A katona kilökte a parasztot az ajtón, majd felhajtotta csuklyáját. Foltest volt az, személyesen.

– Maradj ülve, nem kell felállnod – szólt a király. – A látogatás nem hivatalos. Elégedett vagy a látottakkal? Hallottam, hogy délelőtt az udvarházban jártál.

– Igen, felség.

– Mikor látsz munkához?

– Négy nap van holdtöltéig. Azután.

– Szeretnéd előbb szemügyre venni?

– Nincs rá szükség. De ha a… királylány… jóllakott, kevésbé lesz mozgékony.

– Striga, mester, striga! Ne szórakozzunk a diplomáciával. Királylány majd csak lesz. Ezért is jöttem el beszélni veled. Válaszolj, magunk között, röviden és világosan: lesz, vagy nem lesz? De meg ne próbálj semmiféle törvény mögé bújni.

Geralt megtörölte a homlokát.

– Megerősítem, felség, hogy a bűbájt le lehet venni; és ha nem tévedek, valóban egy éjszaka eltöltésével az udvarházban. Amennyiben a harmadik kakasszó a szarkofágon kívül éri a strigát, az átok megtörik. Általában ez a helyzet a strigákkal.

– Ilyen egyszerű?

– Egyáltalán nem egyszerű. Először is túl kell élni az éjszakát. Aztán elképzelhetőek a szokványostól való eltérések is. Például hogy nem egy éjszaka szükséges, hanem három. Egymás után. Akadnak olyan esetek is, amelyek… hogy is mondjam… reménytelenek.

– Igen – fintorodott el Foltest. – Egyesektől csak ezt hallom. Meg kell ölni a szörnyeteget, mert gyógyíthatatlan. Mester, biztos vagyok abban, hogy már beszéltek veled. Igaz? Hogy mindenféle teketóriázás nélkül, azon nyomban verd agyon az emberevőt, a királynak meg mondd azt, hogy nem ment máshogy. A király nem fizet, de mi igen. Nagyon kényelmes megoldás. És olcsó. Mert a király vagy lefejezteti, vagy felakasztatja a vajákot, az arany meg a zsebükben marad.

– A király biztosan lefejezteti a vajákot? – Geralt arca eltorzult.

Foltest hosszan a rív szemébe nézett.

– A király nem tudja – mondta végül. – De a vajáknak jobb számolnia ezzel az eshetőséggel.

Most Geralt hallgatott el egy pillanatra.

– Mindent meg kívánok tenni, ami módomban áll – szólt aztán. – De ha rosszul alakulna, megvédem az életemet. Ezzel az eshetőséggel, felség, magának is számolnia kell.

Foltest felegyenesedett.

– Nem értesz. Nem erről van szó. Világos, hogy megölöd, ha forró lesz a helyzet, akár tetszik nekem, akár nem. Különben ő öl meg téged, ez kétségtelenül biztos. Nem híresztelem, de nem büntetnék meg senkit, aki önvédelemből öli meg. De nem engedem, hogy úgy haljon meg, hogy nem próbálták meg megmenteni. Kísérleteztek már a régi kastély felgyújtásával, lőttek rá nyilakat, gödröket ástak, csapdákat és hálókat állítottak, amíg fel nem akasztattam néhányat közülük. De nem erről van szó. Figyelj, mester!

– Hallgatlak.

– A harmadik kakasszó után, ha jól értettem, már nem lesz striga. De mi lesz?

– Ha minden jól megy, tizennégy éves lány.

– Vörös szemmel? Krokodilfogakkal?

– Átlagos tizennégy éves. Csak annyi, hogy…

– Hogy?!

– Testileg.

– Na már csak ez hiányzott! És szellemileg? Minden nap egy vödör vér reggelire? Vagy kislánycomb?

– Nem. Szellemileg… Azt nem lehet előre tudni… Úgy hiszem, talán egy három-négyéves gyerek szintjén állhat majd, de ebben nem lehetek biztos. Hosszú ideig törődésre és gondoskodásra lesz szüksége.

– Világos. Mester?

– Hallgatlak.

– Visszatérhet? Később?

A vaják hallgatott.

– Aha – szólt a király. – Visszatérhet. És akkor?

– Hogyha hosszú, többnapos ájultság után meghalna, el kell égetni a testet. Azonnal.

Foltest elkomorodott.

– De nem gondolom – tette hozzá Geralt –, hogy ez bekövetkezne. A biztonság kedvéért megosztok veled néhány tanácsot, felség, hogy csökkentsük a veszélyt.

– Máris? Nem túl korai ez, mester? És ha…

– Máris – szólt közbe a rív. – Történhet másképp is, felség. Előfordulhat, hogy akkor reggel a kriptában a holttestemet találjátok a visszavarázsolt királylány mellett.

– Így volna? Annak ellenére, hogy felhatalmaztalak, hogy megvédd magad? És ez, úgy tűnik, még csak nem is túl fontos neked?

– Ez komoly ügy, felség. Nagy a kockázat. Ezért kérlek, figyelj: a királylánynak állandóan a nyakában kell viselnie egy zafírt, lehetőleg zárvánnyal, ezüstláncon. Állandóan. Éjjel-nappal.

– Mi az a zárvány?

– Apró légbuborék a zafírkő belsejében. Ezenkívül a teremben, ahol aludni fog, égessenek el időnként boróka-, zanót- és mogyoróágakat a kandallóban.

Foltest elgondolkodott.

– Köszönöm a tanácsokat, mester. Követni fogom őket, ha… És most te hallgass figyelmesen végig! Ha úgy látod, hogy a helyzet reménytelen, öld meg. Ha megtöröd az átkot, de a lány nem lesz… normális… ha csak szemernyi kétséged is támad arról, hogy sikerült teljesen átváltoztatni, akkor is öld meg. Nem kell félned, részemről semmi nem fenyeget. Üvölteni fogok veled az emberek előtt, kikergetlek a kastélyból és a városból, de semmi több. Jutalmat természetesen nem adok. Talán valamit kialkudsz – tudod, kiktől.

Egy ideig hallgattak.

– Geralt! – Foltest először szólította nevén a vajákot.

– Hallgatlak.

– Mennyi igaz a szóbeszédből, hogy a gyerek azért lett olyan, amilyen, mert Adda a húgom volt?

– Nem sok. Az átkot valakinek ki kell mondania, senkire nem száll magától. De úgy vélem, a húgoddal való kapcsolatod volt az oka az átok kimondásának, így a következményeinek is.

– Én is így gondoltam. Ezt beszélték néhányan a Beavatottak közül, bár nem mindegyik. Geralt? Honnan jönnek ezek a dolgok? Az átkok, a mágia?

– Nem tudom, felség. A jelenségek okait a Beavatottak kutatják. Nekünk, vajákoknak, elég annyit tudnunk, hogy erős akarattal előidézhetőek, és azt, miként győzhetjük le őket.

– Gyilkolással?

– A leggyakrabban igen. Végtére is a leggyakrabban ezért fizetnek minket. Kevesen kívánják, hogy átkokat fordítsunk vissza, felség. Az emberek általában egyszerűen csak meg akarják védeni magukat a veszélytől. Ha pedig a szörnyetegnek embervér szárad a lelkén, még a bosszúvágy is hozzájárul ehhez.

A király felállt, néhány lépést tett a teremben, aztán meg-torpant a vaják falon függő kardja előtt.

– Ezzel? – kérdezte, nem is nézve Geraltra.

– Nem. Az emberek ellen van.

– Hallottam róla. Tudod mit, Geralt? Veled megyek a kriptába.

– Kizárt dolog.

Foltest felé fordult, felcsillant a szeme.

– Tudod te, varázsló, hogy nem is láttam? Sem a születésekor, sem pedig… később. Féltem. Lehet, hogy már soha sem fogom látni, igaz? Csak van jogom látni, hogyan végzel vele.

– Ismétlem, kizárt dolog. Az a biztos halál. Mindkettőnké. Ha a figyelmem, az akaratom meggyengülne… Nem, felség.

Foltest megfordult, és az ajtó felé indult. Geralt egy percig azt hitte, szó nélkül távozik, egyetlen búcsúintés nélkül, de a király megállt, és a szemébe nézett.

– Bizalmat ébresztesz – mondta. – Annak ellenére, hogy tudom, miféle bajkeverő vagy. Mesélték, mi történt a kocsmában. Biztos vagyok benne, hogy csak a hírverés miatt ölted meg azokat a gazfickókat, hogy felrázd az embereket vagy engem. Nyilvánvaló számomra, hogy gyilkolás nélkül is legyőzhetted volna őket. Attól félek, sosem tudom meg, azért mész-e, hogy megmentsd a lányom, vagy azért, hogy megöld. De belenyugszom. Bele kell nyugodnom. Tudod, miért?

Geralt nem válaszolt.

– Mert azt gondolom – mondta a király –, azt gondolom, hogy szenved. Így van?

A vaják a királyra szegezte átható tekintetét. Nem helyeselt, nem intett a fejével, egyetlen apró mozdulatot sem tett, de Foltest megértette. Tudta a választ.

V

Geralt utoljára pillantott ki az udvarház ablakán. Hirtelen szállt le az alkony. A tó túlpartján ott pislogtak Vizima halovány fényei. A kastélyt pusztaság vette körül – senkiföldje, amellyel a város hat éven keresztül távol tartotta magát a veszélytől, nem hagyva hátra mást, csak romokat, korhadt gerendákat és a foghíjas palánkfalat, amit úgy tűnik, nem érte meg lebontani és elszállítani. Maga a király a lehető legmesszebb, a település másik végére helyezte át székhelyét – az új kastély hasas tornya a messzeségben feketéllett a gránátszínbe hajló égbolt előtt.

A vaják visszatért a poros asztal mellé az egyik elhagyatott, kifosztott teremben, ahol sietség nélkül, nyugodtan, nagy gonddal készülődött. Tudta, hogy sok ideje van. A striga nem hagyja el a kriptát éjfél előtt.

Kicsi, vasalt ládika hevert előtte az asztalon. Felnyitotta. Belsejében száraz fűvel kibélelt rekeszekben sötét üvegből készült palackok sorakoztak szorosan egymás mellett. A vaják hármat emelt ki.

Felvett a földről egy hosszúkás, vastagon báránybőrbe csomagolt, szíjjal átkötött csomagot. Kibontotta, és egy díszes markolatú kardot húzott elő, ami rúnasorokkal és szimbólumokkal ékesített fekete, fényes hüvelyben pihent. Ahogy kivonta, a kard csillámló fénnyel ragyogott fel. A penge színezüst volt.

Geralt elmormolt egy igét, aztán sorban kiitta két palack tartalmát, minden korty után a kardpengére téve bal kezét. Azután szorosan fekete köpönyegébe burkolózott, és a földre ült. Ahogy az egész udvarházban, ebben a teremben sem volt egyetlen szék sem.

Mozdulatlanul, csukott szemmel ült. Kezdetben egyenletes légzése hirtelen felgyorsult, hörgővé, nyugtalanná vált. Aztán teljesen megszűnt. A keverék, mellyel a vaják teljes uralmat szerzett teste minden porcikája felett, elsősorban méreggyilokból, maszlagból, galagonyából és kutyatejből állt; többi összetevőjének nem volt neve az emberi nyelveken. Mindenkinek, akit nem szoktattak ehhez gyerekkorától kezdve, mint Geraltot, halálos méreg lett volna.

A vaják hirtelen félrerántotta fejét. Hallása ekkorra minden lehetségesnél élesebbé vált, így könnyedén kivette a csöndben a csalánnal benőtt udvart felverő lépések neszét. Nem lehetett a striga. Túl világos volt még odakint. Geralt a hátára vetette kardját, batyuját a szétdúlt kandalló tűzterébe rejtette, majd halkan, mint egy denevér, leszaladt a lépcsőn.

Az udvaron még elég világos volt ahhoz, hogy a közeledő lássa a vaják arcát. A férfi – Ostrit volt az – hirtelen megtorpant, szája önkéntelenül ijedt, undorodó grimaszra húzódott. A vaják arcán ferde vigyor suhant át; tudta, hogy fest. A nadragulya, sisakvirág és szemvidítófű keverékétől az arc krétafehérré válik, a pupilla teljességgel kitölti az íriszt. Ez a keverék azonban látni enged a legmélyebb sötétségben is, és Geraltnak épp erre volt szüksége.

Ostrit hamar erőt vett magán.

– Úgy nézel ki, varázsló, mintha máris halott lennél – mondta. – Biztosan a félelemtől. Ne félj. Kegyelmet hoztam.

A vaják nem felelt.

– Nem hallod, mit mondtam, te rív kuruzsló! Megmenekültél. És gazdag vagy. – Ostrit Geralt lába elé dobta a kezében méregetett, jókora tarisznyát. – Ezer oren. Fogd, ülj a lovadra, és takarodj innen!

A rív még mindig hallgatott.

– Ne mereszd a szemed! – emelte fel Ostrit a hangját. – És ne vesztegesd az időmet. Nem fogok éjfélig itt álldogálni. Hát nem érted? Nem szeretném, ha levennéd az átkot. Nem, ne hidd, hogy eltaláltad. Nem Veleraddal és Segelinnel vagyok. Nem akarom, hogy megöld. Egyszerűen csak el kell tűnnöd. Mindennek a régiben kell maradnia.

A vaják nem mozdult. Nem szerette volna, hogy az országnagy megtudja, mennyivel gyorsabbak pillanatnyilag a mozdulatai és reakciói. Gyorsan sötétedett, ami kedvezett neki, hiszen már az alkony félhomálya is túl éles volt kitágult szembogarának.

– És miért kellene, uram, hogy minden a régiben maradjon? – kérdezte, igyekezve lassan kiejteni az egyes szavakat.

– Ahhoz – Ostrit gőgösen felemelte a fejét – pokolian kevés a közöd.

– És ha már tudom?

– Érdekes.

– Könnyebb lesz Foltestet letaszítani a trónról, ha a striga még jobban feldühíti az embereket? Ha a király őrültségét végképp megunják a méltóságok és a csőcselék is, igaz? Redanián és Novigradon keresztül érkeztem. Arrafelé sokan beszélnek arról, hogy Vizimában néhányan megmentőjükként és valódi uralkodójukként tekintenek Vizimir királyra. De engem, Ostrit uram, nem érdekel sem a politika, sem a trónutódlás, sem a palotaforradalom. Azért vagyok itt, hogy a munkámat végezzem. Sosem hallottatok még a kötelességtudatról vagy az egyszerű tisztességről? Szakmai etikáról?

– Ne felejtsd el, kivel beszélsz, te csavargó! – üvöltött fel Ostrit dühösen, kezét kardja markolatára csúsztatva. – Elég legyen ebből, nem szokásom senkiháziakkal vitatkozni! Nézzenek oda, etika, törvény, erkölcs? Ki mondja ezt? Egy zsivány, aki alig érkezett meg, és már gyilkolt? Aki földig hajolva bókolt Foltestnek, aztán a háta mögött Veleraddal alkudozott, mint egy bérbakó? És még te merészeled fennhordani az orrodat, szolga? Játszod itt a Beavatottat? A mágust? A varázslót? Te rühes vaják! Takarodj innen, mielőtt kardot döfök a pofádba!

A vaják meg sem rezzent, nyugodtan állt.

– Menj el innen, Ostrit uram – mondta. – Sötétedik.

Ostrit hátrált egy lépést, villámgyorsan előrántotta kardját.

– Te akartad, varázsló. Megöllek. Semmit sem segítenek a trükkjeid. Teknőskő van nálam!

Geralt elmosolyodott. A teknőskő erejébe vetett hit épp olyan elterjedt volt, mint amennyire hamis. De a vaják fejében meg sem fordult, hogy átkokra pazarolja az erejét, vagy hogy az ezüstpengét kitegye az Ostrit kardjával való találkozásnak. Félrebukott az örvénylő penge elől, és ökle első két bütykével, a kézelő ezüst szögeivel halántékon vágta az országnagyot.

VI

Ostrit hamar magához tért, majd körbetekintett a teljes sötétségben. Észrevette, hogy megkötözték. Geraltot, bár közvetlenül mellette állt, nem látta. Amikor ráeszmélt, hol van, hosszú, borzalmas üvöltés hagyta el a torkát.

– Hallgass! – szólt a vaják. – Még idő előtt magadhoz hívod.

– Te átkozott gyilkos! Hol vagy? Oldozz el azonnal, te gazember! Ezért lógni fogsz, szukafattya!

– Hallgass.

Ostrit erősen zihált.

– Itt hagysz, hogy felzabáljon? Megkötözve? – kérdezte halkabban, és alig suttogva káromkodott mellé.

– Nem – szólt a vaják. – Elengedlek. De nem most.

– Te csirkefogó! – sziszegte Ostrit. – Velem csalod elő a strigát?

– Igen.

Ostrit elhallgatott. Abbahagyta a hánykolódást, nyugodtan feküdt.

– Vaják?

– Igen?

– Igaz, hogy meg akartam dönteni Foltest uralmát, és nem voltam egyedül. De csak én kívántam a halálát. Azt akartam, hogy kínok között haljon meg, hogy megbolonduljon, hogy elevenen megrohadjon. Tudod, miért?

Geralt hallgatott.

– Szerettem Addát. A király húgát. A király szeretőjét. A király szajháját. Szerettem őt… Vaják, itt vagy?

– Itt vagyok.

– Tudom, mit gondolsz, de nem úgy volt. Hidd el, nem szórtam semmiféle átkot. Nem ismerek semmi varázslatot. Csak egyszer, dühömben azt mondtam… Egyetlenegyszer. Vaják? Hallasz?

– Hallgatlak.

– Az anyja, az öreg királynő. Biztosan ő volt! Nem bírta nézni, ahogy ő és Adda… Nem én voltam! Én csak egyszer, tudod, próbáltam meggyőzni, és Adda… Vaják! Elsötétült előttem a világ, és azt mondtam… Vaják? Én tettem? Én?

– Már nincs jelentősége.

– Vaják? Közel az éjfél?

– Közel.

– Engedj el hamarabb! Adj nekem több időt!

– Nem.

Ostrit nem hallotta a félretolt sírfedél csikorgását, de a vaják igen. Lehajolt, tőrével elvágta az országnagy kötelékeit. Ostrit nem várt semmi szóra, felugrott, és zsibbadt tagjaival ügyetlenül sántikálva nekiiramodott. Látása hozzászokott már annyira a sötétséghez, hogy észrevegye a főcsarnokból a kijárat felé vezető utat.

Dörrenve felcsapódott a kripta lejáratát fedő kőlap. Geralt, aki elővigyázatosan a lépcsőkorlát mögé bújt, megpillantotta a striga torz alakját, amint könnyedén, fürgén és csalhatatlanul Ostrit csizmáinak távolodó dobogása nyomába eredt. Egyetlen apró hangot sem hallatott.

Borzalmas, velőtrázó, tébolyult kiáltás hasított az éjbe, megrázva a vén falakat, és nem szűnt, hanem felharsanva és elhalkulva vibrált tovább. A vaják nem tudta pontosan megbecsülni a távolságot – túl éles hallása megtéveszthette –, de tudta, hogy a striga hamar utolérte Ostritot. Túl hamar.

Belépett a csarnokba, és megállt a kripta bejáratánál. Ledobta köpönyegét. Vállát megmozgatva helyére igazította kardját. Kesztyűt húzott. Még maradt egy kevés ideje. Tudta, hogy a striga, ha jóllakott is a holdtölte után, nem hagyja ott egyhamar Ostrit hulláját. A szív és a máj értékes élelemtartalékot jelentenek a hosszú kényszerpihenő idejére.

A vaják várt. Úgy számolta, hajnalhasadásig még nagyjából három óra maradt; a kakasszó csak megtéveszthette volna. Ráadásul a környéken valószínűleg nem maradt egyetlen kakas sem.

Meghallotta, ahogy a szörny lassan, a padlón csoszogva lépdel. Végül megpillantotta.

A leírás találó volt. A rövid nyakon ülő, aránytalanul nagy fejet gubancos, szanaszét álló vöröses hajkorona keretezte. Szemei úgy világítottak a sötétségben, mint két karbunkulus. A striga tekintetét Geraltra szegezve, mozdulatlanul állt. Hirtelen kitátotta a száját, mintha dicsekedni akart volna fehérlő, éles fogsorával, hogy aztán egy lecsapódó ládafedél hangjára emlékeztető csattanással összezárja állkapcsát. Aztán helyből, nekifutás nélkül, azonnal ugrott, véres karmait a vajáknak szegezve.

Geralt félreugrott, villámgyorsan megfordult a tengelye körül. A striga súrolta, vele pördült, karmai a levegőbe hasítottak. De nem veszítette el az egyensúlyát, félfordulatból azonnal újra támadott, Geralt mellkasa előtt csattogtatva fogsorát. A rív az ellenkező irányba vetődött, háromszor is megváltoztatva süvítő piruettje irányát, amivel sikerült összezavarnia a strigát. Félreugorva erős, de nem végzetesnek szánt csapást mért a bestia halántékára az ezüsttüskékkel, amivel kesztyűje felszínét a bütyköknél kiverték.

A striga borzalmasat üvöltött, zúgó visszhanggal töltve be az udvarházat. A földhöz vágódott, megmerevedett, és tompa, ellenséges, dühödt vonyításba kezdett.

A vaják gúnyosan elmosolyodott. Ahogy számított rá, az első kísérlet jól sikerült. Az ezüst a strigával – ahogy a legtöbb átok által életre hívott szörnyeteggel – szemben halálosnak bizonyult. Volt hát remény: ha ez a bestia is olyan, mint a többi, akkor sikerülhet megtörni az átkot; de ha minden kötél szakad, az ezüstkard biztosíthatja az életben maradást.

A striga nem siette el a következő támadást. Ezúttal lassan közelített, vicsorgó agyarakkal, undorítóan nyáladzva. Geralt figyelmesen lépegetve, félkörözve hátrált, mozdulatait lassítva, majd gyorsítva összezavarta a strigát, és nem engedte az ugrásra felkészülni. Járás közben a vaják hosszú és vékony, de erős láncot húzott elő, a végén nehezékkel. A lánc ezüstből készült.

Abban a pillanatban, amikor a striga nekirugaszkodott és ugrott, a lánc a levegőbe suhintott, majd kígyóként feltekeredve egy szempillantás alatt körülfonta a szörnyeteg karjait, nyakát és koponyáját. A striga felbukott ugrás közben, és fülsüketítő sikolyt hallatott. A padlón hánykolódva iszonyatosan bömbölt, és nem lehetett tudni, csupán dühből vagy a gyűlöletes fém keltette égő fájdalomtól. Geralt elégedett volt; a striga megölése, már ha ezt akarta volna tenni, ebben a pillanatban nem okozott volna nagyobb nehézséget. De a vaják nem húzta elő a kardját. A striga viselkedésében eddig semmi nem adott okot arra, hogy azt feltételezze, gyógyíthatatlan eset. Geralt megfelelő távolságba vonult vissza, és nem vette le a szemét a földön rángatózó alakról. Mély levegőt vett, koncentrált.

A lánc elpattant, az ezüst láncszemek pedig úgy szóródtak szét a kövön kopogva minden irányba, mint az esőcseppek. A dühtől elvakult striga üvöltve támadásba lendült. Geralt türelmesen várt, és jobb kezét felemelve Aard Jelét rajzolta a levegőbe.

A striga úgy repült hátra néhány lépésnyit, mintha pöröllyel találták volna el, de állva maradt. Kimeresztette a karmait, és Geraltra vicsorította agyarait; égnek álló haja úgy csapkodott, mintha erős szélben járna. Erőlködve, hörögve, lépésről lépésre, lassan haladt. De haladt.

Geralt nyugtalanná vált. Nem várta, hogy egy ennyire egyszerű Jel teljesen megbénítja a strigát, de azt sem gondolta, hogy a bestia ilyen hamar leküzdi annak erejét. Nem tudta a Jelet túl sokáig tartani, ahhoz túlságosan is kimerítő volt, a strigának pedig már csak alig tízlépésnyi távolságot kellett legyűrnie. Váratlanul elengedte a Jelet, és félreugrott. Ahogy sejtette, a meglepett striga előrerepült, elvesztette az egyensúlyát, felbukott, megcsúszott a kövön, és a kripta padlóban ásító lejáratán keresztül legurult a lépcsőkön. A mélyből felhallatszott átkozott üvöltése.

Hogy időt nyerjen, Geralt felszaladt a karzatra vezető lépcsősoron. Még a fokok felét sem hagyta maga mögött, amikor a striga előrontott a kriptából, és utánairamodott, mint egy hatalmas, fekete pók. A vaják kivárta, amíg utánarohan a lépcsőre, aztán átugrott a korláton, és a mélybe vetette magát. A striga megfordult a lépcsőkön, elrugaszkodott, és hihetetlen, több mint tízméteres ugrással utánavetődött. Már nem hagyta magát olyan könnyen félrevezetni a piruettekkel – karmai kétszer is ott hagyták nyomukat Geralt bőrzekéjén. De a kesztyű ezüsttüskéivel rámért újabb, kétségbeesett erejű csapás megingatta és félretaszította a strigát. Geralt, aki már érezte, ahogy gyűlik benne a harag, lendületből hátradőlt, és egy hatalmas, az oldalára mért rúgással leterítette a bestiát.

Az üvöltés, ami a lényből kiszakadt, sokkal hangosabb volt minden eddiginél; olyannyira, hogy a vakolat pergett a plafonról.

A striga felpattant. Csak úgy remegett a fékezhetetlen dühtől és ölésvágytól. Geralt várt. Már előhúzta a kardját, pengéjével a levegőben körözve sétált. Megkerülte a strigát, figyelve arra, hogy a kardmozdulatok ne egyezzenek lépései ritmusával és ütemével. A striga nem vetette rá magát, lassan közeledett, közben szemével a penge fényes vonalát követte.

Geralt hirtelen megtorpant, felemelt kardjával mozdulatlanul állt. A striga zavarában szintén megállt. A vaják lassan félkört írt le a pengével, majd tett egy lépést a striga felé. És még egyet. Aztán nekiugrott, feje fölött pörgetve a kardot a levegőben.

A striga összegömbölyödött, és cikkcakkban hátrálni kezdett. Geralt megint közel került, kezében csillogott a penge. A vaják szemében baljós fény gyúlt, összeszorított fogai közül rekedt üvöltés szakadt ki. A striga ismét hátrált a rátámadó férfiból áradó és rá összpontosuló gyűlölet, düh és vérszomj ereje elől, ami egyre hátratolta, hullámokban törve rá, agyáig és zsigereiig hatolva. A számára addig ismeretlen érzéstől halálra váltan ideges, vékony hangon felsipított, megfordult, és őrült menekülésbe fogott az udvarház homályos folyosóinak káoszában.

Geraltot rázta a remegés. Egyedül állt a csarnok közepén. Sokáig tartott, gondolta, míg ez a szakadék szélén lejtett tánc, ez az őrült, rettenetes harci balett elhozta a kívánt eredményt, és engedte, hogy fejben eggyé váljon az ellenfélel, hogy eljusson addig a rétegig, ahol a strigát eltöltő vágy összpontosult. A gonosz, beteges vágyéig, melynek ereje a strigát létrehozta. A vaják megrázkódott, ahogy felidézte a pillanatot, amikor felszívta magába mindazt a temérdek gonoszt, hogy mint egy tükör, a szörnyetegre irányítsa vissza. Sosem találkozott még a gyűlölet és a gyilkos őrület ehhez hasonló koncentrátumával, még a baziliszkuszoknál sem, akik e téren a legrosszabb hírnek örvendenek.

Annál jobb, gondolta, ahogy a padlón hatalmas pocsolyaként feketéllő kriptabejárat felé igyekezett. Annál jobb, mert annál erősebb csapást kapott maga a striga is. Neki kicsit több ideje marad a további teendőkre, míg a bestia kiheveri a megrázkódtatást. A vaják nem hitte, hogy képes lenne még egy hasonló erőfeszítésre. Az elixírek hatása gyengült, és még messze volt a hajnal. A striga nem érheti el a kriptát pitymallat előtt, máskülönben minden addigi fáradság semmivé foszlik.

Lement a lépcsőkön. A kripta nem volt nagy, három kőszarkofágnak jutott hely. A bejárathoz legközelebb eső fedelét félig félretolták. Geralt előhúzta zekéjéből a harmadik palackot, gyorsan kiitta tartalmát, aztán bemászott a sírboltba, egészen a mélyére. Ahogy sejtette, kettős sír volt: anyának és lányának.

Csak akkor húzta magára a sírfedelet, amikor fentről ismét meghallotta a striga sikolyát. A hátára feküdt, Adda mumifikálódott holtteste mellé, a kőlapra belülről felrajzolta Yrden Jelét. Kardját a mellkasára fektette, és felállított egy apró, foszforeszkáló porral teli homokórát. Karjait keresztbe fonta. Már nem hallotta a striga rikoltozását, amelytől az udvarház zengett. Már egyáltalán nem hallott semmit, mert a farkasszőlő és a fecskefű hatni kezdett.

VII

Amikor Geralt kinyitotta a szemét, a homokóra már teljesen lepergett, ami azt jelentette, bódulata tovább is tartott a kelleténél. A fülét hegyezte – de semmit nem hallott. Érzékei már normálisan működtek.

Kezébe vette kardját, egy igét mormolva végighúzta kezét a szarkofág fedelén, aztán könnyedén néhány hüvelyknyivel félretolta a kőlapot.

Csend honolt.

Még arrébb tolta a sírfedelet, és készenlétben tartva fegyverét felült, fejét a sírbolt fölé emelve. A kriptában sötét volt, de a vaják tudta, hogy odakint hajnalodik. Tüzet csiholt, majd meggyújtott egy aprócska olajlámpást. Mikor felemelte, fénye furcsa árnyékokat vetett a kriptafalra.