Borítószöveg

Tolvajból nagyúr.Hercegből ellenség.

Halálos játszma a hatalomért.

A Nocturna folytatódik!

Alfie és Finn, miután összefogtak, hogy megmentsék Castallant az ősi, gonosz varázslattól, elbúcsúztak, és hosszú hónapokig nem is hallottak egymás felől. Alfie trónörökösként most a nemzetközi béketárgyalásokat készíti elő, miközben Finn járja a világot, végre szabadon, hiszen megszabadult Ignaciótól.

Csakhogy váratlanul minden a feje tetejére áll, és ő lesz Castallan hírhedt bűnszövetkezetének új vezetője.

Finn épp akkor találja magát újra San Cristóbalban, amikor Alfie igyekezete napról napra nagyobb ellenállásba ütközik. A bátyja meggyilkolásáért felelős rejtélyes szervezet ismét felbukkant – és legújabb célpontjuk a béketárgyalás. Amikor Finn és Alfie útja ismét keresztezi egymást, kénytelenek együttműködni, hogy mihamarabb megtalálják a merénylőket, és Castallan aláírhassa a hőn áhított megegyezést Englasszal.

Vajon sikerül nekik megállítani a fenyegető ellenséget, mielőtt újra háború tör ki a két királyság között?

Fordította

Weisz Böbe

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Maya Motayne: Oculta

Balzer + Bray, an imprint of HarperCollins Publishers,
New York, 2021

Copyright © Maya Motayne, 2021

Hungarian translation © Weisz Böbe, 2021

Térkép © Leo Hartas, 2021

Borítóillusztráció © Mark van Leeuwen, 2021

Borítóterv © Aurora Parlagreco és Jenna Stempel-Lobell

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2021

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

Szerkesztette Takács Andrea

Olvasószerkesztő Török Tünde

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti felhasználásával tervezte Szalkai Diána

ISBN 978-963-433-661-7

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A szüleimnek

1
A jeges tüskemedve

Alfie mély lélegzetet vett, és bekopogott az ajtón.

A Szorító hangjai visszhangot vertek körülötte – csecsemősírás, káromkodás, valamelyik sikátorban egy részeg a falhoz csapta a rumosüveget. A délutáni nap magasan járt az égen, és némi meleget hozott a hűs téli levegőbe. Alfie szorosabbra húzta magán a bársonybéléses köpönyeget.

A távolból skandálás hangját hozta a szél – tüntetés. Azóta, hogy négy hónappal ezelőtt Sombra mágiája végigtarolt a városon, állandó elégedetlenség vibrált a levegőben, Castallan népének a királyi családba vetett bizalma megrendült.

A nép belé vetett bizalma.

Kisebb, spontán tiltakozások ütötték fel a fejüket itt is, ott is, akár a gaz, és bár a szülei váltig állították, hogy a forrongások idővel leülepednek, Alfie alig palástolt aggodalmat látott a szemükben.

S hogy még rosszabb legyen a helyzet, a nép haragja azután, hogy a herceg szabadon engedte a sötét mágiát, tovább nőtt, amikor bejelentették a régóta tervezett csúcstalálkozót. Az englassi udvar a következő héten érkezik Castallanba, hogy a két királyság közti békéről tárgyaljanak.

A várost át- meg átjáró keserű csalódottság épp elég okot szolgáltatott a szüleinek arra, hogy megtiltsák neki, hogy az összes olyan családot meglátogassa, amelyekben kárt tett a sötét mágia, de Alfie könyörgött, legalább néhányat hadd keressen fel, afféle első lépésként a jóvátétel útján. Persze a néhány még mindig jobb, mint a semmi, és a mai látogatás volt a legeslegutolsó.

Az árnyéka a lábfeje köré tekeredett, és Alfie tudta, ez a találkozás épp olyan fájdalmas lesz, mint az első volt.

Ahogy az ajtóban várakozott, megpróbált nyájas mosolyt erőltetni magára, de feleslegesnek érezte, hogy közönyt színleljen, amikor vörös palástos őrök hada kísérte mindenfelé.

Végül kitárult az ajtó. Egy nő állt a küszöbön, a szeme alatt fekete karikák. Mint a legtöbb castallani asszony, ő is hosszú szoknyát viselt, amelyet magasan a derekán övvel fogott össze. Az agyonfoltozott holmi durva szövésű anyagból készült. Játszadozó gyerekek hangja hallatszott a ház mélyéről.

– Ki az ördög zörget ilyenkor az… – A nő megdermedt, és eltátotta a száját. Térdre esett, és a homlokát a földre szorította. – Perdóname, Alfehr herceg! – kért bocsánatot rémülten.

Mostanra a gyerekek is odamerészkedtek mellé, és az anya sietve térdre rángatta mindet, és suttogva sürgette őket, hogy hajoljanak meg.

– Nem, ne… – mondta Alfie feltartva a kezét. – Kérem, álljon fel! Nem kell meghajolnia, ma este nem.

Az asszony csak bámulta Alfie kezét, majd megfogta, és hagyta, hogy felsegítse.

Szitálni kezdett az eső. Alfie felpillantott, egyik kezét a feje fölé emelte, hogy feltartóztassa a cseppeket. Az esős téli hónapok idején hasznos, ha az ember vízbűvölő. Az őrök rezzenéstelen arccal, vigyázzban álltak mögötte.

– Ha megengedi, Luka úrfival betérnénk önhöz.

Az asszony még mindig tátott szájjal bámulta, de azért bekísérte őket.

Luka máris azt tette, amihez a legjobban értett, és a gyerekekhez fordult.

– Nos, három kis poronty, van-e kedvetek játszani? – kérdezte széles mosollyal.

A gyerekek lelkesen vigyorogva néztek fel rá.

– És mit? – kérdezte az egyik.

– Előbb el kell kapnotok, ha meg akarjátok tudni! – rikkantotta Luka, és már rohant is. A gyerekek kacagva szaladtak utána. Alfie így már nyugodtan beszélhetett az anyjukkal.

Az asszony bevezette a konyhába, majd megállt a kis faasztal mellett, és az egyik szék felé intett. Csak akkor ült le ő is, amikor Alfie már helyet foglalt. Olyan egyenes derékkal ült, hogy Alfie attól félt, a gerince kettéroppan, de tudta, hogy semmivel sem tudja csillapítani a nő idegességét, hiszen mégiscsak a koronaherceg ül vele szemben.

Alfie megköszörülte a torkát.

– A férje Rodolfo Vargas volt, ugye?

Az asszony lenézett az asztalra, az ujjait szorosan összefűzte.

– Sí… Igen. Mielőtt… – a hangja teljesen elhalt, mielőtt befejezte volna a mondatot.

Mielőtt Alfie szabadon engedte volna Sombrát, és ezzel több száz castallani halálát okozta. A torka kaparni kezdett, amint felidézte az emléket.

– Fogadja őszinte részvétemet – mondta Alfie, de még ő is hallotta, milyen tompán koppan a hangja. A szavakat komolyan gondolta, mégis rettenetesen üresnek tűntek.

– Gracias – köszönte meg az asszony, és Alfie-ra nézett. – De miért kérdez a férjem felől?

– Az utóbbi hónapokban egy emlékművön dolgoztam, azokért, akiket elveszítettünk. Az elkészítéséhez szükségem lenne valamire öntől. Valamire, ami Rodolfóé volt.

A nő némán hallgatta, ahogy Alfie elmondta, hogyan fog kinézni az emlékmű, és miért van szüksége hozzá az elhunytak egy-egy személyes holmijára. Az emlékművet egy hét múlva avatják fel, és a nő adománya lenne az utolsó, amely szükséges a végső simítások elvégzéséhez. Míg Alfie beszélt, a nő hallgatott, és a kezét tördelte.

– Nincs sok mindenünk, fenség – kezdte a nő zavartan. – Ami utána maradt… azok az én kincseim.

Alfie az ölébe ejtette a kezét.

– Señora, minden tiszteletem az öné. Ha nem szeretné, megértem. Nekem is sok apróságom van a bátyámtól, és egyiktől sem tudnék megválni. – Ez nem volt teljesen igaz, hiszen az egyiktől megvált: a kis rókafigurát odaajándékozta Finn-nek. Olyan szépen simult a lány tenyerébe, mielőtt becsúsztatta a zsebébe. Alfie megrázta a fejét, hogy elhessegesse ezeket a gondolatokat. – Olyan áldozatot kérek öntől, amelyet nem kell meghoznia, ha nem óhajtja.

A nő ekkor felnézett rá, és mintha csak most vette volna észre. Vagy talán nem hercegként vagy a jövendőbeli királyaként látta, hanem egy hétköznapi fiúnak, aki szintén elveszített valakit.

– Várjon itt… por favor – tette hozzá az asszony zavartan. Besietett a hátsó szobába, amelyet nem fal, hanem csak egy fellógatott függöny választott el a konyhától. Míg várt, Alfie a gyerekekkel játszó Lukát figyelte.

– Szeretnétek valami izgalmasat látni? – kérdezte Luka megemelintve a szemöldökét. – Valami nagyon, nagyon izgalmasat?

– Luka… – figyelmeztette Alfie az asztal mellől, de Luka csak az ujjongó gyerekeket nézte.

– Rendben! – rikkantotta Luka. – Ti akartátok! – Azzal felkapta a két kisebbik gyereket, és zsonglőrködni kezdett velük, oly könnyedén, mintha csak főtt tojások lettek volna. A kicsik visítva nevettek, míg a nővérük elkerekedett szemmel nézte a mutatványt.

– Luka! – mordult fel Alfie. – Elég!

Amióta Sombra mágiája emberfeletti erőt adott Lukának, bármi akadt a fiú kezébe, azzal zsonglőrködni kezdett. Az utóbbi négy hónapban Alfie mást sem hallott unokatestvérétől, mint: „Hé! Mufurc uraság! Ide nézz!” Amikor Alfie megfordult, rendre azt látta, hogy Luka bútorokat, felbecsülhetetlen értékű szobrokat, ló nagyságú köveket dobál a levegőbe, erre most már gyerekeket is…

Amikor Luka meglátta Alfie rosszalló pillantását, a szemét forgatta.

– Jól van, na.

Az anya pont akkor húzta szét a függönyt és jött vissza, amikor Luka elkapta a két kicsit, és addig csiklandozta őket, míg kacagva a földre nem rogytak.

Az anya elgyötörten ült vissza a székére. Egy zsebkendőbe tekert holmit szorongatott. Egy darabig némán nézte a csomagot, majd letette az asztalra.

Alfie engedélyt kérve pillantott fel a nőre, majd kibontotta a zsebkendőt. Egy régi zsebóra lapult benne. Rozsdás volt, de Alfie ki tudta venni a hátulján az RV monogramot.

– Ez volt a kedvence – nevetett fel szomorúan a nő, majd könnyek gördültek végig az arcán. – Pedig soha nem is működött.

Alfie óvatosan kézbe vette az órát.

– Biztos benne? Nem fogom tudni visszaadni.

A tárgy örökre el fog tűnni, amikor a varázslat beteljesedik. Onnan már nem lesz visszaút.

Az asszony bólintott, de a mozdulattól mintha még gyorsabban csorogtak volna a könnyei.

– Estoy muy seguro – bizonygatta. – Szeretném, ha a férjem is része lenne.

Alfie csak nézte az özvegyet. A szíve is belesajdult a látványba.

– Annyira sajnálom, Señora Vargas.

Az asszony megtörölte a szemét.

– Úgy beszél, mintha ön tette volna, amikor azoknak a nyavalyás dueñóknak a hibája, hogy kiszabadult az a zabolátlan mágia.

Alfie megdermedt. Ez volt a hivatalos állásfoglalás, amelyről a királyi család döntött, és ezt mondták a népnek. Mivel a dueñók köztudottan ismeretlen mágiákat tanulmányoztak (ami még a legnagyobb körültekintéssel is okozhat balesetet), ez lett a magyarázat, amely épp annyira hangzott igaznak, mint amennyire hamis volt, mégis jó megoldásnak tűnt arra, hogy Alfie-ról áttolják a felelősséget egy megfoghatatlan, arctalan csoportra, amelyet az emberek maguk között átkozhatnak. Alfie-t gyötörte a kényszer, hogy bevallja az igazat, de a népe már így is méltatlannak tartja Dezminhez képest – nem adhat nekik további okot arra, hogy alkalmatlan örökösnek lássák.

Alfie megköszörülte a torkát.

– Amikor a gyermeke elesik, és lehorzsolja a térdét, nem érzi úgy, hogy ön a felelős?

A nő a gyerekeire pillantott, a tekintete ellágyult. Bólintott.

– A király a birodalma atyja, és amikor a birodalom megsérül… – mondta, és a tekintete az unokafivérével játszó gyerekekre siklott. – Úgy érzi, hogy az ő hibája. Mindegy, ki a felelős, mindegy, hogy baleset volt. – Alfie gyorsan másfelé nézett. Az árnyéka a lábánál összekunkorodott. – Nem számít. Az én hibám.

Mielőtt még egy szót szólhatott volna, Alfie felpattant, és meghajolt. A nő levegő után kapott. Rendes körülmények között a herceg nem hajt fejet egy közember előtt, de Alfie úgy döntött, meghajol minden egyes alattvalója előtt, akinek csak ártott. Ennyivel tartozik nekik, sőt sokkal többel is.

– Köszönöm, hogy mesélt a férjéről – mondta. – És azt is, hogy adott belőle egy darabkát. Remélem, elégedett lesz az emlékművel. Tudnia kell, hogy a királyi család önnel gyászol. – Ekkor az özvegyre nézett, a szemét csípték a könnyek. A gyerekek épp akkor mutogatták meg Lukának a kézzel készített játékaikat. – Igazán.

Az asszony csak bámulta döbbenten.

– D-de nada… – hebegte.

Alfie a gyerekek felé fordult. A legkisebb lányka odaszaladt hozzá, és odanyomta az arcát a herceg térdéhez.

– Luna! – kiáltott rá az anyja, de Alfie csak mosolygott.

– Semmi gond – mondta.

A kislány megrángatta Alfie köpönyegének csücskét. Négy év körüli lehetett, még túl fiatal, hogy egy lehetséges játszótársnál többet lásson benne.

– Itt majadsz ebédejni? – kérdezte.

Alfie letérdelt. A térdét nyomta a konyha döngölt padlója.

– A mamám és a papám várnak minket, hogy velük ebédeljünk, máskülönben szívesen maradnék – mondta két kezébe fogva a kislány arcát. – De hadd adjak valamit, mielőtt elmegyek.

Alfie intett, és vízszalagot idézett elő a levegőből. A tél már megérkezett, a levegő lehűlt, tele volt párával. Noha csak Castallan legészakibb területein szokott havazni, San Cristóbalban is meglehetősen hideg volt már ilyenkor.

– Mi a kedvenc állatod? – kérdezte, és ide-oda mozgatta a vizet a két keze közt.

A két idősebb gyerek is odajött, míg Luna a homlokát ráncolva töprengett.

– A tüskemedve! – kiáltotta a bátyja.

– Ismerek egy másik lányt, aki szintén szereti a tüskemedvéket – mondta Alfie elmosolyodva. Eszébe jutott, amikor Finn elmesélte, hogyan használta fel a tüskemedve tüskéjét, hogy kiüsse az őröket, és belopózhasson a palota kincstárába.

– Ha állat lehetnék, akkor tüskemedve lennék – mondta, amikor végre felült az ágyban. A palotában maradt, míg fel nem épült az Ignacióval való összetűzés után. A kiadós reggeli ott várta a tálcán, amelyet most az ölébe vett.

– Azt hittem, sárkányt mondasz majd – mondta Alfie derűsen, mert eszébe jutott az álarc, amelyet Finn azon az éjszakán viselt, amikor találkoztak a cambiojátszmán.

Finn a villájára vett egy adag banánpürét, majd mohón lenyelte, mielőtt válaszolt volna.

– Nagyon bonyolult vagyok – felelte vállat vonva. – Ki mondta, hogy nem lehetek mindkettő?

Alfie sajgó szívvel formázta meg a vizet, minden apró részletet kidolgozva.

– A bátyám is hasonlókat készített, csak fából. Nemrég veszítettem el. – Alfie eltöprengett, lesz-e valaha is olyan nap, amikor úgy tud beszélni Dezről, hogy nem érzi úgy, mintha hirtelen elfogyna körülötte a levegő, és majd megfulladna.

– Mint a papa… – jegyezte meg a nagyobbik lány. A testvérei még túl kicsik voltak ahhoz, hogy felfogják a történteket, de ő már elég idős volt ahhoz, hogy érezze, az egész gyerekkorát megváltoztatta ez a veszteség.

– Igen, pont úgy, mint a papátok. Úgy hallottam, tiszteletre méltó férfiú volt – mondta Alfie. A gyerekek bólintottak, és látszott, már ezerszer hallották ezt, ahogyan Alfie is túl sok üres szólamot hallott Dez halála után. Ellökte magától ezeket a biztonságos, elcsépelt szavakat, és inkább a szívéből szólt. – Azért kezdtem el én is állatokat készíteni, hogy közelebb érezzem magamat a bátyámhoz, Dezminhez. Amikor alkotok, olyan, mintha Dez még mindig itt lenne velem.

– De nincs – közölte a nagylány szívfájdítóan érzelemmentes hangon. – Elment.

– Igen – bólintott Alfie, és nem értette, ez a gyermek hogyan képes elfogadni ezt a tényt ilyen hamar, amikor ő annyi szörnyűséget tett, hogy maga előtt is letagadja fivére halálát. – De így magammal vihetem. Emlékezzetek a papátokra, és találjátok meg a módját, hogy veletek maradjon!

A két kisebb még mindig a jégfigurának örült, de a legidősebb hosszasan Alfie szemébe nézett, majd komolyan biccentett. Alfie felállt, felborzolta a gyerekek haját, majd elindult az ajtó felé Luka és az őrök kíséretében.

Amint hallótávolságon kívül kerültek, az utolsó őr átadott az asszonynak egy ládikát. Ilyet kapott minden család, amelyben Sombra mágiája emberéletet követelt.

– Kérjük, fogadja ezt el kárpótlásul a veszteségeiért, Alfehr koronaherceg jóvoltából.

Az őr átnyújtotta a ládikát, amely elég kicsiny volt ahhoz, hogy az asszony a nyitott tenyerén egyensúlyozhassa, de amikor megérezte a súlyát, a döbbenettől kihúzta magát. Csak azután nyitotta ki zárját, hogy az őr távozott. Több sor ezüstpesót talált benne.

2
Az arctolvaj álca nélkül

Finn kihúzott vállal lépdelt az ismeretlen városban, macskaként mozgó árnyéka a nyelvét öltögette. Az ujjai, mint mindig, most is bizseregtek, hogy tőrt foghassanak.

San Juant még csak pár órája nevezte otthonának, de megfogadta, hogy amint végez a feladattal, máris felugrik a legelső hajóra, és indul tovább a következő helyre.

Mindig is ilyen életre vágyott, a korábbi életére, mielőtt a herceg vad kalandja olyan csatákba rángatta, amilyeneket még a legrészegebb napjain sem tudott volna elképzelni, de valami most egészen más volt.

Finn már nem viselt lopott arcot. A saját barna bőrét, telt ajkát, dús, göndör hajkoronáját hordta.

A gondolatra összeugrott a gyomra. Még sosem volt ennyire ideges, még lopás közben sem. De persze lopás közben sosem volt ideges, csak izgatott. Feltételezte, hogy az izgalom is szorongás, csak épp kellemesebb. Az árnyéka közelebb siklott a lábához, óvatosan, szinte félénken.

Új hagyományt teremtett: mindennap legalább egyszer a saját arcát viselte. Ezen még dolgoznia kell, muszáj megszoknia. De ami a legfontosabb: ezzel is Ignacio sírján táncol. Nos, már amennyiben a rémálomba is beillő nevelőapjának lett volna sírja, amelyen táncolhatna.

Ha ezt pár hónappal ezelőtt teszi, akkor mást sem hallott volna, mint a férfi hangját a fejében. Ignacio meggyőző duruzsolása azt mondaná, nincs joga a saját arcát hordania, amikor ennyi mocskos dolgot követett el. Hogy folyton cserélgetett álarcok mögött kellene rejtőznie élete végéig.

De ez a hang már rég eltűnt, és egy másik vette át a helyét. Egy kedvesebb hang.

Finn elővette a zsebéből a tenyérnyi naplót, és hátralapozott az eddig viselt arcokról készített vázlataihoz. A lapok pergése megnyugtatta. A napló vége felé egyre ritkultak a rajzok. Az utóbbi időben kevesebb kedvet érzett ahhoz, hogy egy-egy munkához arcot cseréljen, hacsak nem volt feltétlenül muszáj, ezért kevesebb rajzolnivaló akadt. Eleinte hirtelen váltásnak tűnt, de nem sokkal a Sombrával négy hónapja történtek után Finn rádöbbent, ki a felelős ezért a lelkében lezajló változásért.

Most is őt nézegette.

A napló végében a lopott arcokról készült rajzok helyett Alfie képmásai néztek vissza rá. Némelyik kép olyan tevékenység közben ábrázolta, amelyet Finn elképzelt: könyvet olvasott a könyvtárban, vagy a lakosztályában ült az íróasztalánál, és a homlokát ráncolta. Más képeken a közösen átélt pillanatokat örökítette meg – a kedvence az a vázlat volt, amelyen Alfie Finn ágyánál alszik, karjára hajtott fejjel. Finn visszadugta a naplót a zsebébe, de Alfie szavai tovább visszhangoztak a fejében.

Hiszek neked. Hittem neked akkor, és most is hiszek, akkor is, ha te nem.

A herceg hangja miatt akarta Finn azt az arcot viselni, amellyel született.

Eleinte nehezére esett, fájt is. De hamarosan kezdett olyan lenni, mintha egy tökéletesen ráillő kesztyűbe dugná vissza a kezét. Szabadnak érezte magát. Könnyednek.

Egészen addig nem is vette észre, mennyi energiát emészt fel, hogy egész nap, minden percben valaki más legyen. Ignacio hatására annyira szégyellte magát, hogy a végén már ez tűnt természetesnek. Szükségesnek.

Most móka volt más arcot viselni, nem kényszer.

Mély lélegzetet vett, átvágott a téren, odadobott egy árusnak néhány pesót, és elvett a standjától egy adag nyársra húzott, olajban sült vadbanánt. Egy falatot a szájába dobott, és élvezettel ropogtatta az édes-sós csemegét.

Négy hónap telt el azóta, hogy ő és a herceg (de az igazat megvallva jobbára ő) megmentették a világot, és azóta jó élete volt.

Kár tagadni: egyenesen fantasztikus élete. Ignacio meghalt, nincs többé, a hangja eltűnt Finn fejéből. A propriója – a személyes varázsképessége, amely minden ember esetében egyedi – visszatért, miután Ignacio megölte Kolt, a bandavezért, és ami a legszebb, a királyi kincseskamrából fizetségül lopott pénznek köszönhetően újult erővel térhetett vissza régi szenvedélyéhez, a lopáshoz. Hiszen segített a hercegnek megmenteni ezt a nyomorult világot, legalább ennyi járt neki! Így jutott el San Juanba, ahol a legújabb célpontja lakott.

A sült vadbanánnal a kezében majdnem besétált egy csoport gyerek közé. Egy férfit néztek tátott szájjal, aki bachata dallamaira táncoltatta a bábjait. A gyerekek nevettek, amikor a bábok csípője ide-oda ringott a zene ütemére.

Finn csak nézte a bábokat, és megborzongott, mivel eszébe juttatták Ignaciót és az uralmát. Begörbítette ujjait, és egy kisebb követ emelt ki a földből. Megfogta, és lapos, éles szélű koronggá formálta, majd laza csuklómozdulattal elhajította.

A korong kecses ívben szállt el a közönség és a bábok bólogató feje felett, majd könnyedén átvágta a zsinegeket. A fabábok ernyedt tagokkal, dermedt arccal rogytak egy kupacba.

– Nyavalyás rendbontók! – kiáltotta a bábmester, mire a gyerekek kacagni kezdtek. – Melyiktek tette?

Finn sarkon fordult, a feje fölé nyújtotta a karját, érezte mozdulataiban a szabadságot, sehol egy zsineg, amely helyhez kötné. Sehol egy hang a fejében, amely miatt hideg verítékben úszva ébredne.

A maradék vadbanánt betömte a szájába, és eldobta a nyársat. A nap egyre közelebb kúszott a horizonthoz, és rózsás, narancsos fénypászmákkal festette meg az égboltot. Nincs több vesztegetni való idő, Finnt várja a munka.

– Melyiktek volt az? – üvöltötte a férfi megint.

A bábmester szitkozódott, de a gyerekek egyre jobban nevettek. Finn a saját arcával mosolygott.

– Én!

3
A bábból mester lesz

Finn óvatos, könnyű léptekkel osont a dúsgazdag kereskedő hatalmas haciendájában, bőrét friss festékrétegként fedte az újonnan felvett személyisége. Olyan friss volt, hogy ha valaki elhaladt volna mellette, és véletlenül végigsúrolja, talán le is törli az arcot.

Végigment a magas mennyezetű folyosón, amelynek falát családi portrék díszítették, rajtuk mosolygós házaspár, köztük csenevész kisfiuk állt. A ruházatukon dús hímzés – a nő hatalmas, fodros szoknyába betűrt virágmintás, sötétlila selyemblúzt viselt. Az apa sötét szeme büszkén csillogott a sombrero széles karimája alatt. A kisfiú nadrágján fényes aranygombok sorakoztak. Szélesen, magabiztosan mosolyogtak, ahogyan azok szoktak, akiknek az égadta világon semmi gondjuk. Ahogyan azok szoktak, akik gazdagnak születtek, és még gazdagabbként halnak meg.

Finn gúnyosan vigyorogva nézett fel a festményre. Rájuk fér egy kis fosztogatás.

Finn először a cselédkvártélyba surrant be, ott kihúzta a dugót az altatófüst fiolájából, és a helyiség megtelt az édes illatú köddel, amelytől a bent lévők hosszú órákon át aludni fognak. A kereskedő, Niurka Herrera és a férje egyhetes üzleti útra ment, így csak a cselédeket, a dadust (aki már kábán hevert a saját szobájában) és a csenevész kisfiút kellett elintéznie. Ez lesz az eddigi legkönnyebb rablása. Nincs más dolga, mint…

– Mami! – szólalt meg mögötte egy vékonyka hang. – Mami, te vagy az?

Finn elhúzta a száját. Egész életében nagy gondot fordított rá, hogy soha ne legyen senkinek a mamija.

Hátrafordult, és látta, amint a kisfiú kilép a hálószobája ajtaján a folyosó gyér fényébe. Göndör haja az egyik oldalon egészen rálapult a fejére. Apró öklével megdörzsölte a szemét, mint aki rettenetesen álmos. Finn legszívesebben elkáromkodta volna magát.

– Korán hazajöttél. – A pizsamás kisfiú szapora léptekkel elindult Finn felé a folyosón, és átölelte a lábát. – Hazajöttél! – A szavait szinte elnyelte Finn nadrágjának anyaga.

Finn megdermedt. A hosszú folyosón egyetlen más ajtó sem nyílt ki, ami nem meglepő: végül is mindegyik szoba üres volt. Vagyis mind, a dadusé kivételével, ám ő ájultan aludt az ágyában. Mindaddig, míg a kisfiú nem lármázik, minden így is marad. Hála az isteneknek, hogy Finn a biztonság kedvéért az anyuka arcát öltötte magára.

Finn összevonta a szemöldökét, amikor a kisfiú megszorította a térdét. Utálta a gyerekeket. Mindig úgy néztek fel rá, mintha azt várnák, hogy letérdel eléjük, és felborzolja a hajukat. Neki nincs ideje ilyen marhaságokra. Mit akar tőle ez a kölyök? Játszana? Fogócskázna?

Finn mérgesen nézett le rá, és magában szitkozódott egy sort. Nem szívesen használta az altatófüstöt a gyerek szobájában, mert ha túl sokat enged a levegőbe, azzal megölhette volna. Hm… Jobb lett volna megkockáztatni.

Esetleg leüthetné egy jól irányzott csapással, mondjuk, a halántékára. Már emelte is a kezét.

A fiúcska felnézett rá, elmosolyodott, és elővillant hiányos fogsora.

Finn felsóhajtott, és leengedte a kezét. Utálta, hogy van erkölcsi érzéke. Vagy annak valamiféle változata.

Mégiscsak használnia kellett volna a láthatatlanná tevő köpönyeget, de az túlságosan megkönnyítette volna a dolgát. Egyre többször kapta magát azon, hogy nem hozza magával a holmit. A láthatatlanság megfosztotta őt a lopás izgalmától. Mi értelme lopni, ha nem kell lopakodni, tervezgetni, arcot váltani csupán a móka kedvéért? Mit számít, ha az ember nem érzi a borzongást, amikor majdnem elkapják?

Úgy túl könnyű! Mostanában ezért nem hordja már. Nem azért, mert valahányszor a vállára vetette a köpönyeget, mindig Alfie-ra gondolt, ahogyan elsimítja rajta a ráncait. A herceg tekintete épp olyan gyengéd volt, mint az érintése. Ennek az emléknek semmi köze nincs ahhoz, hogy otthon hagyja a köpönyeget…

Nyilván nincs, az akkora hülyeség lenne.

– Mami! Mondasz egy mesét? – A fiú felemelte a fejét, és az állát belenyomta Finn combjába.

– Igen, mondok neked egy átkozott mesét – sziszegte Finn. – Ha szép csendben visszamész a szobádba.

– Az átkozott csúnya szó.

– Ez csak nézőpont kérdése – dünnyögte Finn, és lefejtette magáról a gyerek karját, majd beterelte a szobájába, aztán szinte lelökte az ágyra, és rádobta a takarót.

– Hunyd le a szemed! – mondta türelmetlenül.

A fiú nagyot ásított, és engedelmeskedett.

Amikor Finn hátrálni kezdett, a fiú kinyúlt, és elkapta Finn nadrágjának szárát.

– Először mesélj! – mondta, és a tekintete végigvándorolt rajta, mintha csak most vett volna észre valamit. – Mami, miért van rajtad nadrág? – Az arcára kiült a gyanakvás.

Finn sietve elterelte a figyelmét.

– Elég, most már maradj csöndben! Lesz mese, de semmi kérdezősködés.

– De…

– Érdekel a mese vagy sem?

Finn keresztbe fonta a karját, és igyekezett szigorú anyatekintettel nézni a kisfiúra, akinek az arcáról leolvadt a gyanakvás, és a helyét öröm vette át. A fiú várakozón nézett az ágya mellett az üres székre. Finn egy pillanatig ellenállt, nem akar beleülni a hintaszékbe. (Miért lenne szüksége ringatózó székre? Mi ő, egy nyavalyás csecsemő?) Mivel azonban azt akarta, hogy a gyerek mielőbb elaludjon, óvatosan leereszkedett a szék szélére, de elhúzta a száját, amikor az hátrabillent a súlya alatt.

– Jöhet a mese! – jelentette ki a kisfiú. Finn jó ideje nem látott ilyen őszinte lelkesedést senkitől. – Mesélj, mami!

– Hol volt, hol nem volt… – kezdte Finn, de azonnal el is hallgatott, mert nem találta a szavakat. A szülei, míg éltek, rendszeresen mondtak esti mesét, nem igaz? Bizonyosan, csak épp Finn egyikre sem emlékezett. – Volt egyszer…

– Egy herceg! – fejezte be helyette a mondatot a kisfiú álmosan. Finn elgyötörten sóhajtott fel.

– Miért kell minden mesébe herceg?

A fiúcska zavartan nézett fel rá.

– Persze, hogyne, igaz… Szóval hol volt, hol nem volt, volt egyszer egy herceg – hadarta Finn. – Ez a herceg túlságosan is jó ember volt. – Amint a szavak elhagyták az ajkát, Alfie szelíd mosolya jelent meg lelki szeme előtt.

– Mi történt vele?

– Összebarátkozott valakivel, akivel nem kellett volna. – Finn fészkelődni kezdett. Eszébe jutott a méreggel teli üvegcse a herceg szobájában, amelyet ott hagyott, és végül a fürdőző fiú ivott belőle. – De nem tudhatta, hogy ez baj.

– Kivel barátkozott össze?

– Egy tolvajjal – suttogta Finn.

A fiú előrehajolt, hogy jobban hallja.

– Mit csináltak? – kérdezte halkan, hatalmas ásítással kísérve.

– Belevágtak egy nagy kalandba, útját állták egy nagyon, nagyon gonosz valakinek, aztán elköszöntek egymástól.

– Miért? – kérdezte a fiú, és volt a kérdésben valami, ami szíven ütötte Finnt. Hogyan lehet egy ilyen kurta szó ennyire erőteljes?

– Mert jobb volt az úgy.

A fiú az oldalára fordult, Finn felé.

– Kinek?

– A hercegnek. A hercegnek volt jobb.

Ignacio rég nem élt ugyan, de az érzés, hogy Finn bajt hoz mindenkire, akárhová megy, azután is vele maradt. A gyomra összeugrott, valahányszor eszébe jutott a herceg, és az, hogy mennyire szeretett volna San Cristóbalban maradni.

– És mi lett a tolvajjal? – kérdezte a fiú alig hallhatón.

– Nem tudom. – Finn elkapta a tekintetét a kerek arcocskáról. – Nem tudom…

És mint a kisgyerekek, akik a szüleik minden szavát készpénznek veszik, a kisfiú nem is kérdezősködött tovább.

– Ez egy szomorú történet – mondta végül. A szempillája elnehezült, a légzése lelassult és mélyebb lett.

Finn csak akkor szólalt meg, amikor a kisfiú már mélyen aludt:

– Igen, az. Szép álmokat, kölyök.

Finn kiosont a gyerekszobából, és elindult a folyosón. Az igazi mamija csak délelőtt jön haza, és Finn-nek addigra ki kell fosztania.

Végigsietett a folyosón, majd bekanyarodott, ahol egy keskeny csigalépcső várta. Felrohant rajta, de odafent szó szerint kőfalnak ütközött.

– Coño! – morogta, és az öklével megdörzsölte sajgó orrát. – Ne már… – mondta a falnak. – Ez komoly?

Finn az ujja hegyét a hideg, homokszínű kőnek nyomta. Valami volt mögötte. Vajon arrább tudja mozdítani a falat? Felnyílna előtte? Minden idegszálával a kövekre összpontosított. Érezte a súlyukat. Ezek a falak vastagok – vastagabbak, mint a többi. Finn elvigyorodott.

Csak akkor szoktak ilyen vastag falakat felhúzni, ha valamit el akarnak rejteni mögötte.

De még ha meg tudná is mozdítani a falat, túl nagy zajt csapna, és túl sok erőt igényelne. Az egész hacienda beleremegne. Hirtelen eszébe jutott valami.

Hiszen ez a kereskedő kőfaragó is egyben, nem?

Ha igen, akkor a faragó képességét biztosan arra használja, hogy felnyissa a falat anélkül, hogy a háza összedőlne. Finn a falra tapasztotta a fülét, és az ujjait megint végighúzta a sima felületen. Csak egymásra helyezett tömör köveket érzett. Semmi mást.

Várjunk csak!

Ez a kő odabent furcsa alakú… Finn megrántotta kőfaragó képességével, és érezte, hogy odabent megindul a kőből készült szerkezet, mint valami óramű. Finn megragadta a fogaskerekeket, és nekiállt elforgatni őket. A fal lassan felnyílt. Mintha csak egy óriási felhúzható játék kulcsát fordította volna el. Végre felnyílt a fal annyira, hogy Finn be tudott oldalazni a mögötte megbúvó kör alakú helyiségbe. Mágiával előidézett lángok gyúltak a falikarokban, és meleg fényt árasztottak. Egy sötétbarna, fából készült asztal állt középen főkönyvekkel és lúdtollakkal. Finn azonban ügyet sem vetett rájuk. A tekintetét a túloldalon álló hatalmas ezüstláda vonzotta – a kereskedő nyilván abban tartotta a pénzét.

Finn egy lépést tett a láda felé, az ujja csak úgy bizsergett, hogy kinyithassa. Igazából nem volt szüksége pénzre, hiszen bőven maradt még abból, amit a királyi kincstárból hozott el.

Megtorpant. A herceg szavai visszhangoztak a fejében.

Elmentél, mielőtt átadhattam volna neked a ládányi aranyat. Nem olyannak ismertelek meg, mint aki elfelejti a fizetségét.

Finn önelégült vigyorral nézett fel rá. Nem felejtettem el. Kifelé menet beugrottam a kincstárba. Kvittek vagyunk. Egyelőre.

És a herceg elmosolyodott, a tekintetében olyasmi látszott, amit Finn szeretett is volna hallani, meg nem is. Vajon most mit csinál Alfie? Fel-alá járkál a szobájában? Egy különösen unalmas könyvet olvas? Finn ajka mosolyra húzódott.

Ekkor élesre csiszolt kőpenge szelte át a levegőt, amitől Finn azonnal magához tért a merengésből. Döbbenten felkiáltott, és kitért a szúrószerszám útjából, amely elsüvített az orra előtt, majd beleállt mögötte a falba.

Niurka Herrera állt a helyiség ajtajában, az arca teljesen olyan volt, mint Finné.

Cipője sarka hangosan koppant, ahogy belépett, és bár öltözéke gondtalan életet élő nőről árulkodott, Finn látta a mozgásán, hogy vérbeli harcos.

– Hetek óta mesélik, hogy gazdag kereskedők betérnek a bankba, és kiürítik a ládáikat – mondta lassan, magabiztosan, mintha semmi oka nem volna a félelemre. – Aztán pár nappal később visszatérnek, és feldühödve szembesülnek azzal, hogy eltűnt a pénzük.

Finn derűsen oldalra döntötte a fejét.

– Micsoda hír!

– Nem kellett sok, hogy kiderüljön, nem ők veszik magukhoz a vagyonukat, hanem valaki más, aki képes pont ugyanúgy kinézni, mint ők. – Megerősítést keresve pillantott le Finn árnyékára. Aztán a két nő elindult körben a szűk helyiségben, egyformán, hangtalanul lépdelve. – Mindenütt pusztítást hagytál magad után. Amikor kiraboltad Cristina Vidalt, tudtam, hogy én leszek a következő. Mérföldekre én vagyok a leggazdagabb kereskedő ő utána. Elég volt elhíresztelnem, hogy üzleti útra megyek. Tudtam, hogy azonnal idesietsz.

– Lebuktam – mondta Finn, miközben úgy mozogtak, mint a zsákmányát kerülgető ragadozó. – És mi a terved velem?

A nő lépett, és Finn követte. Egymással szemben álltak, minden egyes lélegzetvételükkel egyre nőtt a feszültség.

Finn előreugrott, és kőbe burkolt ököllel lecsapott. A nő kőpajzsot idézett maga elé a padlóból. Finn ökle belecsapódott, de Niurka már hajolt is előre, hogy üssön, és hátralökje Finnt kőpáncélba burkolt vállával.

Finn hátratántorodott. Elvicsorodott. A kőököl volt a jellegzetes taktikája. Rendszerint bevált.

Az árnyéka mérgesen cikázott a földön. Finn támadóállást vett fel. Ez a nő nem fogja átvenni az irányítást, ha csak Finnen múlik.

Ekkor azonban valami megváltozott a levegőben. Finn emelte az ölét, és a nő karja is ugyanígy mozdult. Az asszony furcsán zavarodottnak tűnt, amikor a testtartása tükrözte Finnét.

– Félsz, mi? – kérdezte Finn. Az ökle még mindig bizsergett az ütéstől. – Ezzel kissé elkéstél.

Finn előrelendült, és a nő is. A helyiség közepén találkoztak, és ugyanabban a pillanatban megragadták egymás torkát, és fojtogatni kezdték a másikat. Finn a szabad kezével Niurka csuklója felé nyúlt, és Niurka is így tett. Ugyanúgy rángatták egymás kezét, míg fojtogatták egymást. Finn fokozta a szorítást, érezte, ahogy a nő nyelőcsöve behorpad az ujjai alatt, miközben ezzel tökéletes összhangban vele is ez történt. Már alig kapott levegőt. Niurka szeme elkerekedett, de nemcsak a fájdalomtól, hanem valami mástól is – tekintete félelmet és zavarodottságot árult el, amitől Finn gyomra elszorult.

Finn szeme előtt már fekete pontok táncoltak, amikor megemelte a lábát, és hasba rúgta a nőt. Mint az imént is, a nő pontosan ugyanekkor ugyanott belerúgott Finnbe.

Mindketten hátratántorodtak, és a hasukat fogták.

– Hogyan? – hörgött a nő. – Hogy csinálod?

– Mit? – Finn nagy nehezen feltápászkodott, és a nő is. – Mi a fenéről beszélsz?

Megvakarta az orrát, és Niurka is. Finn megdermedt. A nő nem megfigyelte és szándékosan utánozta minden mozdulatát – tökéletes összhangban, ugyanúgy mozogtak. Valamiképp Finn uralta a nő mozdulatait. Érezte magában a mágia erejét, és tudta, hogy ez csakis a propriója új árnyalata lehet. A szíve mintha egy pillanatra megállt volna, majd hevesebben kezdett verni.

Tudta, hogy a propriók idővel fejlődnek. Egyesek propriója csak egyetlen képességgel bírt, másoké többfelé ágazott. Végül is gyerekként Finn csak az arcát tudta megváltoztatni; évekbe telt, mire a propriója eljutott oda, hogy mások kinézetét is meg tudta változtatni. Most pedig a propriója újabb fejlődési szakaszba lépett, és a nő tekintete láttán Finn arcából kifutott a vér. Ugyanúgy nézett rá, mint ahogy annak idején ő nézett Ignacióra, amikor addig hajlította kedve szerint a lányt, míg végleg meg nem tört a keze közt.

Amikor Finn felemelte jobb kezét, Niurka is így tett, és arca eltorzult a döbbenettől. A nő Finn minden egyes mozdulatát utánozta. Finn érezte kettejük között a kapcsolatot, mintha Niurka az ő árnyékává alakult volna.

Mintha már nem lett volna saját akarata.

Finn megborzongott, amikor Ignacio nevetése harsant fel a fülében, diadalittasan, ujjongva. Hónapokkal ezelőtt eltűnt, de most visszatért, és örömmel sóhajtott fel, mintha egy hosszú utazás után tért volna haza.

Azt hitted, megszabadulhatsz tőlem, kislányom. Végig ott voltam benned.

– Mami… – Hangzott egy hang az ajtó felől. A kisfiú volt az. Álomittas szeme elkerekedett, amikor ide-oda kapta tekintetét az anyja és Finn között.

– Alejandro… – mondta a nő megfeszülő állal. – Menj vissza az ágyadba! A mami és a barátja csak beszélgetnek. – A nő továbbra is uralni tudta az arcát és a hangját. Könyörögve pillantott Finnre, aki úgy érezte, mintha valaki megmarkolta, és megtekerte volna a gyomrát. Ez a nő tényleg azt hiszi, hogy megölné a kisfiút.

No, nem mintha még nem öltél volna gyereket, kislányom, duruzsolta Ignacio hangja. Most mi akadályoz meg?

A fiú tekintete a tőrre vándorolt, amelyet Finn a markába szorított. A szeme riadtan kerekedett el. Félt, hogy Finn bántaná. Odarohant az anyjához, és szorosan átölelte a lábát. Niurka a szemével könyörgött, hogy megölelhesse a fiát, de Finn még mindig uralta, ezért nem hajolhatott le a fiához.

Finn gyomrából feljött a gyomorsav a torkába. Erejét összeszedve megszakította a kapcsolatot kettejük között, amely úgy pattant el, mint valami feszesre húzott zsineg. Niurka megkönnyebbülten kapott levegő után, és a karjába vette a fiát.

Finn szíve a torkában dobogott. Kirohant a helyiségből, le a lépcsőn. A folyosó végét padlótól mennyezetig érő ólomüveg ablak zárta, csak úgy kavarogtak rajta a vörös és kék árnyalatai. Finn elrugaszkodott, a melléig felhúzta a térdét, a karját az arca előtt keresztezte, és átvetette magát az üvegen.

És ahogy repült ki az ablakon a színes üvegszilánkok záporában, Ignacio hangja újra belehasított az elméjébe, elevenen és kegyetlenül, pedig a férfi már rég meghalt.

Amilyen az apja, olyan a lánya.