Poppy novellasorozat

1 rész

Emy Dust

Emy Dust – Téged Karácsonyra – Poppy I.

© Emy Dust 2021 © Book Dreams Kiadó 2021

Minden jog fenntartva!

Szerkesztő: Király János

Borító: Fazakas Emese

Képek forrása: Shutterstock

Book Dreams Kiadó

info@bookdreamskiado.hu • www.bookdreams.hu

facebook.com/bookdreamskiado

instagram.com/bookdreamskiado

ISBN 9789635860593

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható

Emy Dust

Téged Karácsonyra

Poppy I.

Téged Karácsonyra

A karácsony szívás. Legalábbis nekem, Poppy Brownnak. Ha visszagondolok, talán még nem is volt igazán jó karácsonyom. Soha nem szerettem a családi összejöveteleket. Míg izgatottan vártam, hogy végre kibonthassam az ajándékomat, fülig érő szájjal szétcsipkedték az arcomat, és közben harsogva skálázták: „Mekkorát nőttél, Poppy”.

Később sem lett jobb, de legalább már nem csipkedtek, bár szívesebben elviselném, mint a legújabb megvetésüket: „Még mindig egyedül vagy, Pop?”

Ez jutott nekem. Huszonhét évesen, tíz kiló felesleggel egy norfolki garzonban. Nem tudom elkerülni a szokásos kötelező összejövetelt. Ha nem megyek haza, anya képes rá hogy értem jöjjön, annak ellenére, hogy utál utazni. Szóval, inkább megadom magam. Nincs menekvés. Csak egy nap. Azt bárki kibírja.

BÁRKI. AKÁRKI.

Gondosan becsomagoltam az apró ajándékokat előző este. Nem vittem túlzásba a vásárlást, hiszen megbeszéltük, az a fontos, hogy együtt leszünk. Ők minden évben ugyanazzal lepnek meg, én pedig boldogan mosolygok, és miután hazaérek, beteszem a „karácsonyi ajándékok gyűjteménye” szekrényembe. Legalább egy tucat zoknim van a nagyitól, ugyanannyi kötött pulcsi a szüleimtől, és az öcsémtől kapott fülhallgatókkal akár egy webshopot is nyithatnék. A húgomtól kapott rajzokkal évekig nem lenne gondom a tapétára. De valamiért mégis fontosak nekem.

Minden évben szakadó hóesés kíséretében tettem meg az utat, de az idén egy apró pehely sem hullt, bár fagyos volt a levegő.

Egész idő alatt az járt a fejemben, hogy a megszokott kérdésekre milyen választ adjak. Nem vagyok jó az improvizálásban, jobb előre felkészülni, hogy elkerüljem a magyarázkodást.

Amint leparkolok a felhajtóra, a szívem a torkomban dobog. A kormánykereket szorítva bámulom a hatalmas, zöld és piros díszekkel ékesített, hófehér házat. Apa feladata minden évben, hogy az utcában miénk legyen a legszebben kivilágított ház, különben anya képes kétségbeesésében végigsírni az újévi partit, hogy mennyire borzalmas volt az év.

AZT NEM VÁROM MEG.

Amint visszatérek a merengésből és nyitom az autó ajtaját, anya rénszarvasos kötényben, kitárt karokkal sietve lépdel felém.

– Poppy, kicsikém!

– Anyukám – szállok ki az autóból.

– Már azt hittük, hogy el sem jössz! – veti a szememre, mintha elkéstem volna.

– Hiszen még rengeteg idő van a vacsoráig.

– Tudod, drágám, hogy rohan az idő, és még nagyon sok dolog van, míg megérkeznek a vendégek.

– Nem kell aggódnod, már itt vagyok.

– Lássuk csak – hajol le, és néz be az autóba. – Ha jól látom, egyedül jöttél, édesem.