Dan Brown: The Da Vinci Code

Published by Doubleday a division of Random House, Inc.

Fordította Bori Erzsébet

Copyright © 2003 by Dan Brown

Hungarian translation © Bori Erzsébet, 2004

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2004

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-615-110-171-1

Kiadja a Gabo Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Blythe-nak… megint csak.
Jobban, mint valaha.

Köszönetnyilvánítás

Elsősorban és mindenekfelett barátomnak és szerkesztőmnek, Jason Kaufmannak, mert fáradhatatlanul dolgozott ezen a feladaton, és megértette ennek a könyvnek a lényegét. És a páratlan Heide Lange-nek – A Da Vinci-kód tántoríthatatlan bajnokának, a rendkívüli ügynöknek és bizalmas barátnak.

Nem tudok eléggé hálás lenni a Doubleday Kiadó remek csapatának nagylelkűségükért, hitükért és értékes segítségükért. Külön köszönet illeti Bill Thomast és Steve Rubint, akik kezdettől fogva hittek ebben a könyvben. Köszönetet mondok továbbá a kiadón belüli első támogatóimnak, élükön Michael Palgonnal, Suzanne Herzcel, Janelle Moburggel, Jackie Everlyvel és Adrienne Sparksszal; a Doubleday értékesítési részlegén dolgozó hozzáértő munkatársaknak, és Michael Windsornak a pompás borítóért.

A könyvhöz végzett kutatásokban nyújtott önzetlen segítségért elismerésemet szeretném kifejezni a Louvre-nak, a Francia Kulturális Minisztériumnak, a Gutenberg-projektnek, a Bibliothèque Nationale-nak, a Gnosztikus Társaság könyvtárának, a Louvre Festészeti Kutató Részlegének és Dokumentációs Szolgálatának, a Catholic World Newsnak, a Greenwichi Királyi Obszervatóriumnak, a London Record Societynek, a Westminster-apátság levéltárának, John Pike-nak és az Amerikai Tudósok Szövetségének, valamint az Opus Dei öt (három aktív és két egykori) tagjának, akik elmesélték a történetüket, és megosztották velem – részben pozitív, részben negatív – tapasztalataikat az Opus Deit illetően.

Hálával tartozom a Water Street könyvesboltnak, mert felkutatták számomra a szükséges könyveket; apámnak, Richard Brown matematikatanárnak és írónak, aki segítséget nyújtott az aranymetszéssel és a Fibonacci-sorozattal kapcsolatban; Stan Plantonnek, Sylvie Baudeloque-nak, Peter McGuigannek, Francis McInerneynek, Margie Wachtelnek, Andre Vernet-nek, Ken Kellehernek az Anchorball Web Mediától, Cara Sottaknek, Karyn Pophamnek, Esther Sungnak, Miriam Abramowitznak, William Tunstall-Pedoe-nak és Griffin Wooden Brownnak.

Végül, egy olyan regény esetében, amelyben ennyire fontos szerepe van a szent női princípiumnak, vétek volna említés nélkül hagynom azt a két kivételes asszonyt, akik hatással voltak az életemre. Először is az anyám, Connie Brown – társíró, nevelő, zenész és egyik hősnőm modellje. Továbbá Blythe, a feleségem – művészettörténész, festő, első szerkesztőm, és vitán felül a legtehetségesebb asszony, akivel valaha találkoztam.

A DA VINCI-KÓD

Adatok

A Sion-rend – egy 1099-ben alapított titkos társaság – létező szervezet. 1975-ben a párizsi Bibliothèque Nationale-ban előkerült pergamenek, az úgynevezett Les Dossiers Secrets a Sion-rend számos tagját azonosítják, köztük Sir Isaac Newtont, Botticellit, Victor Hugót és Leonardo da Vincit.

Az Opus Dei néven ismert vatikáni rend egy mélyen elkötelezett katolikus szekta, amely újabban viták kereszttüzébe került, miután agymosással, kényszer alkalmazásával és a „test sanyargatása” névvel illetett veszélyes gyakorlattal vádolták meg. Az Opus Dei 47 millió dolláros költséggel épült világközpontját nemrégiben nyitották meg New Yorkban, a Lexington Avenue 243. alatt.

A műtárgyakról, épületekről, dokumentumokról és titkos szertartásokról szóló, a regényben szereplő ismertetések megfelelnek a valóságnak.

Bevezető

LOUVRE, PÁRIZS
22:46

Jacques Saunière, a neves kurátor rogyadozó lábbal esett be a múzeum Nagy Galériába a boltíves bejárón keresztül. Rávetette magát a legközelebb eső festményre, egy Caravaggióra. A hetvenhat éves férfi az aranyozott keretnél fogva maga felé rántotta a műremeket, letépte a falról, és hátrazuhanva elterült a földön a vászon alatt.

Pontosan az történt, amire Saunière számított: a közelben mennydörögve lecsapódott egy vaskapu, elzárva a terem bejáratát. A parkettás padló megremegett. A távolban megszólalt a riasztócsengő.

A kurátor egy másodpercig levegő után kapkodva feküdt a földön, és felmérte a helyzetét. Még életben vagyok. Kimászott a vászon alól, és végigpásztázva a terepet rejtekhely után nézett.

Hátborzongató közelségben megszólalt egy hang:

– Ne mozduljon.

A négykézláb álló kurátor megdermedt, és lassan elfordította a fejét.

Mindössze tizenöt lépésnyire, a bezárult kapun kívül, támadójának sziluettje tornyosult előtte, és őt bámulta a vasrácsok között. Vállas volt és magas, kísértetiesen sápadt bőrrel és ritkuló, fehér hajjal. Sötétvörös volt a szivárványhártyája és rózsaszín a szembogara. Az albínó egy pisztolyt húzott elő a kabátjából, és egyenesen a kurátorra célzott vele a rácsok között.

– Nem kellett volna elfutnia. – Az akcentusát nehéz volt azonosítani. – És most mondja meg, hol van.

– Mondtam már – hebegte a kurátor, védtelenül térdelve a galéria padlóján. – Fogalmam sincs, hogy miről beszél!

– Hazudik. – A férfi rámeredt; a kísérteties szemében felvillanó fénytől eltekintve tökéletesen merev volt az arca. – Ön és a testvérei birtokolnak valamit, ami nem az önöké.

A kurátor adrenalinlöketet érzett. Honnan tudhat róla egyáltalán?

– Ma este visszakerül jogos őrzőihez. Mondja meg, hol rejtették el, és megmentheti az életét. – A férfi a kurátor fejére célzott a fegyverrel. – Vagy inkább meghal, semhogy felfedje a titkot?

Saunière nem kapott levegőt.

A férfi megbillentette a fejét, és végignézett a pisztoly csövén.

Saunière védekezőn emelte fel a kezét.

– Várjon – mondta lassan. – Elmondom, amit tudni akar.

– A kurátor gondosan ejtette ki a következő szavakat. Számtalanszor elpróbálta már ezt a hazugságot… mindannyiszor azon imádkozva, hogy sohase kelljen alkalmaznia.

Amikor a kurátor befejezte a mondókáját, a támadó önelégülten elmosolyodott.

– Igen. Pontosan ezt mondták a többiek is.

Saunière hátrahőkölt. A többiek?

– Őket is megtaláltam – gúnyolódott a nagydarab férfi. – Mind a hármat. És megerősítették, amit ön most elmondott.

Az lehetetlen! A kurátor valódi kiléte, akárcsak a három chénéchal – udvarmester – személyazonossága csaknem olyan hétpecsétes titok volt, mint az, amit őriztek. Saunière most megtudta, hogy a társai, a szigorú szabályokat követve, ugyanazt a hazugságot közölték a haláluk előtt. Ez is a protokoll része volt.

A támadó újra célba vette a fegyverrel.

– Amint meghal, én leszek az egyetlen, aki ismeri az igazságot.

Az igazság. A kurátor abban a pillanatban értette meg a borzalmas helyzetet. Ha én meghalok, a titok örökre sírba száll velem. Ösztönösen megpróbált valamilyen fedezéket találni.

Dörrent a pisztoly, és a kurátor perzselő forróságot érzett, miközben a golyó a gyomrába fúródott. Előrezuhant… fájdalommal küszködve. Saunière lassan a hátára fordult, és a rácsokon keresztül nézte a támadóját.

A férfi most egyenesen Saunière fejére célzott.

Saunière becsukta a szemét, az agyában félelem és sajnálkozás kavargó vihara.

Az üres tár kattanása visszhangzott a folyosón.

A kurátor szeme felpattant.

A férfi szinte csodálkozó pillantást vetett fegyverére. Új tár után nyúlt, de aztán meggondolta magát, és nyugodtan tekintett Saunière gyomorsebére.

– Az én munkám itt véget ért.

A kurátor is odanézett, és meglátta a golyó ütötte lyukat fehér vászoningén. Néhány centiméterrel a mellcsontja alatt kis vérfolt keretezte a bemeneti nyílást. A gyomrom. A golyó, mondhatni kíméletlenül, elkerülte a szívét. Az algériai háború veteránjaként a kurátor nemegyszer volt tanúja a haslövésesek szörnyű, elnyújtott haláltusájának. Még tizenöt percig életben lesz, amíg a gyomorsav be nem szivárog a mellkasűrbe, és lassanként meg nem mérgezi.

– Édes a fájdalom, monsieur – mondta a férfi.

Azzal eltűnt.

A magára maradt Jacques Saunière ismét a vaskapura emelte a tekintetét. Csapdába esett, és az ajtók még legalább húsz percig zárva maradnak. Mire rátalálnak, ő már halott lesz. Ám a szívébe markoló rettegés nem a halálfélelem volt.

Tovább kell adnom a titkot.

Miközben tántorogva lábra állt, a három meggyilkolt testvérét látta maga előtt. Az előtte járó nemzedékekre gondolt… az elődökről az utódokra szálló küldetésre.

A tudás továbbadásának töretlen láncolatára.

És most egyszerre, minden elővigyázatosság dacára… minden óvintézkedés dacára… Jacques Saunière maradt az utolsó láncszem, a világtörténelem egyik legnagyobb titkának egyetlen őrzője.

Reszketve tápászkodott fel.

Meg kell találnom a módját…

Csapdába esett a Nagy Galériában, és csak egyetlen olyan ember létezett a Földön, akinek továbbadhatná a fáklyát. Saunière végignézett pompás börtönének falain. A világ leghíresebb festményeinek gyűjteménye régi barátként mosolygott le rá.

Megrándulva a fájdalomtól a kurátor összeszedte minden maradék erejét és képességét. Tudta, hogy az előtte álló kétségbeesett lépéshez életének minden hátralévő másodpercére szüksége lesz.

Első fejezet

Robert Langdon nehezen ébredt.

Egy telefon csöngött valahol a sötétben – szokatlan, fémes hangon. Langdon kitapogatta az olvasólámpát, és felkattintotta. Körülnézve egy bársonnyal bélelt, reneszánsz hálószobában találta magát, XVI. Lajos korabeli bútorok, freskókkal díszített falak között, egy hatalmas, baldachinos mahagóni ágyban.

Hol a pokolban vagyok?

Az ágy egyik oszlopára akasztott szövet hálóköntösbe ez volt belehímezve: HOTEL RITZ PARIS.

Lassan fölemelkedett a köd.

Langdon felvette a telefont és belehallózott.

– Monsieur Langdon? – kérdezte egy férfihang. – Remélem, nem ébresztettem föl.

Langdon kába fejjel pillantott az éjjeliszekrényen álló órára. 24:32. Mindössze egy órát alhatott, és hullának érezte magát.

– A szállodaportás vagyok, monsieur. Elnézést kérek a zavarásért, de látogatója van. Azt mondja, hogy fontos.

Langdon még mindig kóválygott. Látogató? Megakadt a szeme az éjjeliszekrényre dobott, gyűrött szórólapon.

A PÁRIZSI AMERIKAI EGYETEM

tisztelettel meghívja

ROBERT LANGDON

A VALLÁSOS SZIMBOLÓGIA PROFESSZORA, HARVARD EGYETEM

ELŐADÁSÁRA

Langdon felnyögött. A ma esti előadás – vetített képes ismertetés a chartres-i katedrális köveibe vésett, rejtett pogány szimbólumokról – valószínűleg felborzolta a közönség konzervatív tagjainak kedélyét. Alighanem valami vallástörténész nyomozta ki a tartózkodási helyét, hogy vitába szálljon vele.

– Elnézést – mondta Langdon –, de nagyon fáradt vagyok, és…

– Mais, monsieur – erősködött a portás, nyomatékosan suttogóra fogva a hangját. – Fontos ember a vendége.

Langdon ebben egy percig sem kételkedett. A vallásos tárgyú festményekről és kultikus jelképekről írott könyvei nem kívánt hírnevet szereztek neki a művészeti életben, és tavaly, egy hatalmas publicitást kapott vatikáni eseményben való részvétele kapcsán, sokszorosára nőtt az ismertsége. Azóta nem képes megszabadulni az önjelölt történészek és művészetrajongók szűnni nem akaró zaklatásaitól.

– Ha volna olyan kedves – mondta Langdon a legudvariasabb modorában – felírni annak az embernek a nevét és a telefonszámát, és megmondani neki, hogy igyekszem majd felhívni, mielőtt kedden elutazom Párizsból. Köszönöm. – És gyorsan letette, mielőtt a portás tiltakozhatott volna.

Langdon most felült az ágyban, és összevont szemöldökkel tanulmányozta az éjjeliszekrényre kitett Vendégkapcsolati kézikönyvet, amely már a borítóján ezzel hencegett: Mormotaként alhat a fény városában. Édes álom a párizsi Ritzben. Langdon elfordult és fáradtan nézte magát a szemközti falnál álló nagy tükörben. Egy idegen – zilált és nyúzott – férfi nézett rá vissza.

Pihenésre van szükséged, Robert.

Sűrű volt a tavalyi éve, de nem tetszett neki, hogy ez a tükörképén is meglátszik. Máskor oly élénk kék szeme most fátyolosnak és fáradtnak tűnt. Erős állkapcsán és gödröcskés állán sötét borosta ütközött ki. Halántékán szélesebb lett az őszülő sáv, immár dús fekete sörényében is megjelentek a fehér hajszálak. Noha a kolléganői váltig állították, hogy az őszülés csak fokozza férfias vonzerejét, Langdon korántsem volt erről meggyőződve.

Látna csak most a Boston Magazine.

A múlt hónapban, komoly kínokat okozva Langdonnak, a Boston Magazine felvette őt a legizgalmasabb férfiak tízes listájára – a kétes megtiszteltetés miatt szűnni nem akaró csipkelődésekben volt osztályrésze harvardi kollégáitól. A ma esti előadásán, háromezer mérföldre az otthonától, megint üldözőbe vette a magazin kitüntetése.

– Hölgyeim és uraim… – jelentette be az est háziasszonya a Párizsi Amerikai Egyetem Pavillon Dauphine termét zsúfolásig megtöltő közönségnek –, ma esti vendégünket nem kell bemutatnom. Számos könyv, köztük a Titkos szekták szimbólumai, Az Illuminátusok művészete, Az ideogrammák elfeledett nyelve szerzője, és ha azt mondom, hogy ő írta a Vallásos ikonológia című művet, akkor ezt vegyék szó szerint. Sokan tanulnak önök közül ebből a tankönyvből.

A diákok lelkesen bólogattak.

– Úgy terveztem, hogy lenyűgöző pályaképével kezdem a ma esti bemutatását. Ám – mosolygott pajkosan a hölgy a színpadon ülő Langdonra – valaki a hallgatóságból átadott nekem egy sokkal… mondjuk úgy, izgalmasabb portrét.

S ezzel a magasba emelte a Boston Magazine inkriminált számát.

Langdon összerezzent. Honnan a pokolból került ez hozzá?

A háziasszony válogatott szemelvényeket olvasott fel a bárgyú cikkből, miközben Langdon egyre mélyebbre süllyedt a székében. Harminc másodperc elteltével a tömeg már vigyorgott, de a nő nem adta jelét, hogy abba akarná hagyni.

– És miután Mr. Langdon nem volt hajlandó nyilvánosan beszélni a tavalyi vatikáni konklávén játszott különleges szerepéről, titkolózása csak annál izgalmasabbá teszi személyét. – A háziasszony tovább cukkolta a tömeget. – Akarják hallani a folytatást?

A közönség tombolt.

Állítsa már le valaki, imádkozott Langdon, miközben a nő újra belemerült a cikkbe.

– Noha Langdon professzor nem tekinthető olyan értelemben jóképűnek, mint bizonyos fiatalabb nyerteseink, e negyvenes férfiúnak távolról sem csak tudósi vonzereje van. Rabul ejtő külsejéhez szokatlanul mély bariton hang társul, amelyet a női hallgatók úgy jellemeznek, mint ami „csokoládé a fülnek”.

A terem kacagásban tört ki.

Langdon kényszeredetten mosolygott. Jól tudta, hogy mi következik – egy nevetséges kitétel, amely úgy jellemzi, mint „Harrison Ford Harris tweedzakóban” –, és mivel úgy ítélte meg, hogy ma este nyugodtan visszatérhet a kedvelt Harris tweed és Burberry garbó viseletéhez, el kellett szánnia magát a beavatkozásra.

– Köszönöm, Monique – mondta Langdon, időnek előtte félbeszakítva a felolvasást, és kisétált a pódium szélére. – A Boston Magazine-nak kiváló érzéke van a költői ékesszóláshoz. – Zavart mosollyal fordult a közönség felé. – De ha rájövök, hogy melyikük hozta ide ezt a cikket, gondoskodni fogok arról, hogy a konzulátus hazatoloncolja az illetőt.

A tömeg nevetett.

– Nos, barátaim, mint azt valamennyien tudják, azért vagyok itt ma este, hogy a jelképek erejéről beszéljek…

Langdon szállodai telefonjának csöngése újra megtörte a csendet.

Langdon hitetlenkedve sóhajtott, majd felemelte a kagylót:

– Igen?

Ahogy várta, megint a portás volt az.

– Mr. Langdon, bocsásson meg. Azért hívom ismét, hogy közöljem, a vendége útban van önhöz. Gondoltam, jobb, ha tudja.

Langdon most már teljesen éber volt.

– Maga felküldött valakit a szobámba?

– Elnézését kérem, monsieur, de ez az ember… nekem nincs hatalmamban visszatartani.

– De hát ki az illető?

Ám a portás már letette.

Szinte ugyanabban a pillanatban egy súlyos ököl kezdte döngetni Langdon ajtaját.

Langdon bizonytalanul lépett ki az ágyból, és érezte, ahogy a lábujjai mélyen belesüppednek a vastag szőnyegbe. Belebújt a szállodai köntösbe, és elindult az ajtó felé.

– Ki az?

– Mr. Langdon? Beszélnem kell önnel. – A férfi akcentussal beszélte az angolt. Éles, parancsoló hangja volt. – Jêrome Collet hadnagy vagyok. Direction Centrale Police Judiciaire.

Langdon megtorpant. Ügyészségi Nyomozóhivatal? A francia DCPJ nagyjából az amerikai FBI-nak felelt meg.

Langdon a helyén hagyta a biztonsági láncot, és résnyire nyitotta az ajtót. Sovány, fakó arc nézett vele szembe. A férfi elképesztően ösztövér volt, és hivatalos kinézetű kék egyenruhát viselt.

– Bejöhetek? – kérdezte a nyomozó.

Langdon tétovázott, bizonytalanság fogta el, miközben az idegen rámeresztette savószínű szemét.

– Miről van szó egyáltalán?

– A kapitány szakértőnek szeretné felkérni egy bizalmas ügyben.

– Most? – nyögött fel Langdon. – Már elmúlt éjfél.

– Jól tudjuk, hogy ma este találkoznia kellett volna a Louvre kurátorával?

Langdon egyszeriben kényelmetlenül kezdte érezni magát. Úgy volt, hogy Langdon ma esti előadása után megisznak egy-két pohár italt a múzeum köztiszteletben álló kurátorával, de Jacques Saunière nem jelent meg.

– Igen. De honnan tud erről?

– Be volt írva a neve az előjegyzési naptárába.

– Remélem, nincs semmi baj.

A nyomozó gyászosan felsóhajtott és egy polaroid felvételt csúsztatott be a keskeny ajtórésen.

Amikor Langdon meglátta a fotót, egész testében megmerevedett.

– Ez a kép nem egészen egy órája készült. A Louvre-ban.

Miközben Langdon a különös képet bámulta, hirtelen támadt harag váltotta fel kezdeti irtózását és megrendülését.

– Ki tette ezt?

– Azt reméltük, hogy segít nekünk válaszolni erre a kérdésre, hiszen ön a szimbólumok szakértője, és találkozni akart a kurátorral.

Langdon nézte a képet, és borzadállyal vegyes félelmet érzett. A kísérteties és rendkívül különös látvány nyugtalanító déjà vu érzést keltett benne. Alig múlt egy éve, hogy Langdon megkapta egy holttest fényképét, és ugyanígy segítséget kértek tőle. Huszonnégy órával később majdnem az életét vesztette Vatikánvárosban. Ez a fotó teljesen más volt, mégis volt valami a forgatókönyvben, ami hátborzongatóan ismerősnek tűnt.

A nyomozó megnézte az óráját.

– Vár minket a kapitány, uram.

Langdon alig hallotta. A fénykép még mindig fogva tartotta a tekintetét.

– Ez a szimbólum… meg a holttestnek ez a furcsa elhelyezése…

– Elhelyezése? – kérdezett vissza a nyomozó.

Langdon bólintott, és ahogy felnézett, érezte, hogy végigfut a hátán a hideg.

– El nem tudom képzelni, ki tehetett ilyet egy másik emberrel.

A nyomozó komor képet vágott.

– Nem értette meg, Mr. Langdon. Amit a képen lát… – szünetet tartott –, azt Monsieur Saunière tette saját magával.

Második fejezet

Egy mérföldre onnét a Silas nevezetű albínó óriás besántikált egy elegáns, barna homokkő épület főkapuján a rue La Bruyère-en. A combján viselt szöges vezeklőöv, a cilicium belevágott a húsába, ám a lelke elégedetten szárnyalt az Úrnak tett szolgálatára gondolva.

Édes a fájdalom.

Belépve az épületbe vörös szeme végigpásztázta az előcsarnokot. Üres. Halkan ment fel a lépcsőn, nem akarta felébreszteni a lakótársait. Hálószobájának ajtaja nyitva volt: ezen a helyen tilos a zár. Bement, és becsukta maga mögött az ajtót.

A szoba spártai volt – keményfa padló, fenyő fiókos szekrény, ponyvavászon a sarokban, amely ágyként szolgált. Silas csak látogató volt itt egy hétre, de New Yorkban is jutott neki egy hasonló menedék.

Az Úr menedéket adott nekem, és értelmet az életemnek.

Ma este Silas végre úgy érezte, hogy elkezdte törleszteni az adósságát. A fiókos szekrényhez sietett, elővette az alsó fiókba rejtett mobiltelefont, és beütötte a számot.

– Igen? – szólt bele egy férfihang.

– Mester, megjöttem.

– Beszélj – parancsolta a hang, amelyben érezni lehetett, hogy örül a hívásnak.

– Mind a négynek vége. A három chénéchalnak… és magának a Nagymesternek is.

Pillanatnyi szünet támadt, mintha a férfi hálát adna az égnek.

– Akkor bizonyára megszerezted az információt.

– Mind a négy egybecseng. Egymástól függetlenül.

– És hittél nekik?

– Annyira egyeztek, hogy az nem lehetett véletlen.

Izgatott horkantás a vonalban.

– Kitűnő. Féltem, hogy a testvériség nem hiába híres a titoktartásáról.

A halál kapujában megváltoznak az emberek.

– Nos, fiam, akkor mondd el nekem, amit megtudtál.

Silas nem kételkedett benne, hogy az áldozataiból kiszedett információnak megrázó hatása lesz.

– Mester, mind a négyen megerősítették, hogy a clef de vouˆte… a legendás zárókő létezik.

Kapkodó lélegzetvételt hallott a telefonban, és megérezte a Mester izgatottságát. – A zárókő. Pontosan úgy, ahogyan gyanítottuk.

A tanítás szerint a testvériség megalkotott egy kőtérképet – ez volt a clef de vouˆte… vagyis a zárókő: egy kőtábla, amelybe belevésték a testvériség legnagyobb titkának lelőhelyét… ez az információ olyan nagy jelentőséggel bírt, hogy az egész testvériséget valójában ennek a védelmezésére hozták létre.

– Ha a kezünkben lesz a zárókő – mondta a Mester –, akkor már csak egy lépés választ el bennünket a céltól.

– Közelebb vagyunk hozzá, mint gondolná. A zárókő itt van, Párizsban.

– Párizsban? Hihetetlen. Gyanúsan egyszerű.

Silas előadta az este folyamán történteket… Hogyan próbálta meg mind a négy áldozata, másodpercekkel a halála előtt, megmenteni a nyomorult életét azzal, hogy elárulta a titkot. Mind a négyen szó szerint ugyanazt mondták el Silasnak: hogy a zárókövet leleményesen rejtették el egy bizonyos helyen, Párizs egyik ősrégi templomában, az Église de Saint-Sulpice-ben.

– Isten házában! – kiáltott fel a Mester. – Mintha a bolondját akarták volna járatni velünk!

– Ahogy évszázadokon át tették.

A Mester elhallgatott, mintha ki akarná élvezni a diadal pillanatát. Végül így szólt:

– Nagy szolgálatot tettél Istennek. Évszázadok óta vártunk már erre. El kell hoznod nekem a követ. Most rögtön. Még ma este. Tisztában vagy vele, milyen nagy a tét?

Silas tudta, hogy a tét óriási, de a Mesternek ez a parancsa kivitelezhetetlennek tűnt.

– Hiszen az a templom egy kész erődítmény. Különösen éjszaka. Hogyan juthatnék be?

A kivételes befolyással rendelkező ember magabiztos hangján a Mester elmagyarázta neki, hogy mit kell tennie.

Amikor Silas letette a telefont, érezte, hogy egész teste bizsereg a várakozástól.

Egy óra, mondta magának, hálát adva a Mesternek, amiért engedélyezte neki a szükséges penitenciát, mielőtt belépne Isten házába. Meg kell tisztítanom a lelkemet a ma este elkövetett bűnöktől. A bűnöket szent célok érdekében követte el. Évszázadokon át követtek el háborús cselekményeket Isten ellenségeivel szemben. A megbocsátáshoz kétség sem fért.

Ennek ellenére Silas pontosan tudta, hogy a feloldozás érdekében áldozatot kell hozni.

Lehúzta a redőnyt, meztelenre vetkőzött, és letérdelt a szoba közepén. Megvizsgálta a combjára erősített, szögekkel kivert ciliciumot. Az igaz Út minden követője viselte ezt az eszközt: egy éles szögesdróttal ellátott bőrszíjat, amely a húsba vágva szüntelenül emlékeztetett Krisztus szenvedéseire. Az eszköz által okozott fájdalom a testi kísértések legyőzésében is segítségére volt viselőjének.

Noha Silas ma már a kötelező két óránál tovább hordta a vezeklőövet, tudta, hogy ez most egy rendkívüli nap. Megmarkolva a csatot egy lyukkal szorosabbra húzta a szíjat, amitől a tüskék még mélyebben nyomódtak bele a húsába. Lassú lélegzetvételekkel adta át magát a fájdalom megtisztító szertartásának.

Édes a fájdalom, suttogta Silas, Josemaría Escrivá atyának – minden Tanítók Tanítójának – szent mantráját ismételgetve. Bár Escrivá 1975-ben meghalt, a bölcsessége tovább élt, és mindmáig hűséges szolgák ezrei suttogták szavait szerte a földgolyón, miközben a padlón térdepelve végezték a „test sanyargatása” néven emlegetett szent gyakorlatokat.

Silas most egy vastag, csomós kötélnek szentelte a figyelmét, amely szépen összetekerve hevert mellette a földön. A Fenyíték. Megalvadt vér ragadt a csomókba. Alig várva kínjainak megtisztító hatását, Silas elmondott egy gyors imát. Azután megragadta a kötél egyik végét, behunyta a szemét, és keményen a vállára sújtott, érezve, ahogy a csomók a hátán csattannak. Tovább korbácsolva magát ismét lesújtott a kötéllel a vállára, azután újra meg újra.

Castigo corpus meum.

Végül megérezte, hogy kiserked a vére.

Harmadik fejezet

A csípős áprilisi levegő bevágott a Citroën ZX nyitott ablakán, miközben a kocsi elhúzott az Operaház előtt és keresztülhajtott a place Vendoˆme-on. A sofőr mellett ülő Robert Langdon megpróbálta összeszedni a gondolatait, és alig érzékelte, ahogy elsuhan mellette a város. A gyors tusolás és borotválkozás után elfogadhatóbb lett a külseje, de ez mit sem oldott a szorongásán. Nem tudta kiverni a fejéből a kurátor holttestének ijesztő képét.

Jacques Saunière meghalt.

Langdon maga sem értette egészen, miért, de súlyos veszteségként élte át a kurátor halálát. Noha Saunière emberkerülő hírében állt, mégis köztiszteletnek örvendett a művészeteknek szentelt áldozatos munkájáért. A Poussin és Teniers festményeiben elrejtett titkos kódokról írott könyvei azon szövegek közé tartoztak, amelyekre Langdon nagy előszeretettel hivatkozott az óráin. Alig várta a ma esti találkozást, és csalódást érzett, amikor a kurátor nem jelent meg.

Ez a gondolat újra felidézte benne a holttest emlékét. Jacques Saunière tette ezt saját magával? Langdon elfordult, és kinézett az ablakon, megpróbálva elűzni a rémképet.

Odakint elvonult előtte a város: az utcai árusok kerekes kocsijai a cukrozott mandulával, a pincérek, akik kihordták a szemeteszsákokat a járda szélére, egy éjszakai szerelmespár, akik összebújva melengették egymást a jázminillatot hozó hideg szélben. A Citroën magabiztosan tört utat magának a káoszban, két disszonáns hangot váltogató szirénája késként hasította ketté a forgalmat.

– A kapitány nagyon örült, amikor megtudta, hogy még ma este is a városban van – szólalt meg a nyomozó, első ízben azóta, hogy elhagyták a szállodát. – Szerencsés véletlen.

Langdon ezt nem tartotta akkora szerencsének, a véletlen egybeesésekben pedig nem nagyon tudott hinni. Miután azzal telt az élete, hogy különböző emblémák és gondolatrendszerek rejtett összefüggéseit kutatta, Langdon úgy tekintett a világra, mint egymáshoz ezer szállal kötődő történetek és események hálójára. Lehet, hogy a kapcsolódások láthatatlanok, sulykolta minduntalan a diákjaiba a Harvardon tartott előadásain, de mindig ott rejtőznek, közvetlenül a felszín alatt.

– Feltételezem – jegyezte meg Langdon –, hogy a Párizsi Amerikai Egyetemtől tudták meg, hol vagyok.

A sofőr megrázta a fejét.

– Az Interpoltól.

Az Interpol, gondolta Langdon. Hát persze. Elfelejtette, hogy az európai szállodáknak az a látszólag ártatlan kérése, hogy bejelentkezéskor a vendég mutassa be az útlevelét, nem puszta formalitás – hanem törvényi előírás. Szerte Európában az Interpol munkatársai bármelyik éjszakán meg tudják állapítani, hogy ki hol tartózkodik pontosan. Langdon megtalálása a Ritzben aligha vett igénybe többet öt másodpercnél.

Ahogy a Citroën felgyorsulva délnek vette az irányt a városon át, jobbra a távolban feltűnt előttük az Eiffel-torony égbe törő, kivilágított sziluettje. Langdonnak Vittoria jutott eszébe, amikor megpillantotta, felidézve azt az egy évvel ezelőtt tett, játékos ígéretüket, hogy hathavonta újra találkoznak a földgolyó valamely romantikus pontján. Langdon úgy vélte, hogy az Eiffel-torony remekül megfelelt volna a célnak. Ám sajnos már több mint egy év telt el azóta, hogy utoljára csókot váltott Vittoriával a római repülőtér zajában.

– Meghágta már? – kérdezte a nyomozó a toronyra tekintve.

Langdon felkapta a fejét, abban a hitben, hogy rosszul hallotta.

– Tessék?

– Gyönyörű, ugye? – mutatott a nyomozó a szélvédőn át az Eiffel-torony felé. – Azt kérdeztem, hogy meghágta-e már?

Langdon csak bámult.

– Nem, nem másztam még föl a toronyba.

– Franciaország szimbóluma. Azt hiszem, tökéletes.

Langdon szórakozottan bólintott. A szimbólumkutatók gyakran állapították meg, hogy egy olyan ország, amely a macho tempóiról, szerelmes természetéről és az olyan, apró termetük miatt kisebbségi érzésekkel küzdő vezetőkről híres, mint Napóleon vagy Kis Pipin, keresve sem találhatott volna magához illőbb nemzeti jelképet egy háromszáz méter magas phallosznál.

Amikor odaértek a rue de Rivoli kereszteződésébe, pirosra váltott a lámpa, de a Citroën nem lassított. A nyomozó átsüvített a kereszteződésen, és ráfordult a fákkal szegélyezett rue de Castiglione-ra, amely a Tuileriák híres kertjének – a Central Park párizsi megfelelőjének – északi bejáratához vezetett. A legtöbb turista félreértelmezi a Jardins des Tuileries elnevezést: azt hiszik, hogy az itt nyíló tulipánok ezreire utal, pedig a valóságban egy ennél sokkal prózaibb dolog szó szerinti megnevezése. A park helyén valaha egy óriási, mocskos gödör volt – itt bányászták a párizsi építési vállalkozók az agyagot, a város híres piros tetőcserepei – azaz a tuiles – alapanyagát.

Miközben behajtottak az elhagyatott parkba, a sofőr benyúlt a műszerfal alá, és kikapcsolta a bömbölő szirénát. Langdon fújt egyet, élvezve a hirtelen beállt csöndet. Az autó halogén reflektorainak fakó fénye megvilágította a zúzott kővel beszórt sétányt, amelyen hipnotizáló ütemre csikorogtak a kerekek. Langdon mindig is szakrális területként gondolt a Tuileriák kertjére. Ebben a parkban kísérletezett Claude Monet a formával és a színnel, amely közvetlenül elvezetett az impresszionista mozgalom születéséhez. Ma este azonban furcsa, baljóslatú aurája volt a helyszínnek.

A Citroën most balra kanyarodott, és nyugatnak fordulva rátért a parkot középen átszelő sétányra. Megkerülve egy medencét a sofőr áthajtott egy néptelen fasoron, amely széles térségbe torkollott. Langdon innen már láthatta a Tuileriák kertjének végét, amelyet egy hatalmas diadalív jelzett.

Az Arc de Triomphe du Carrousel.

A Carrousel-diadalívnél egykor orgiasztikus szertartásokat rendeztek, ám a művészet szerelmesei teljesen más okból tisztelik ezt a helyet: a Tuileriák végi sétányról mindjárt négyet is lehet látni a világ legnagyszerűbb múzeumai közül… egyet-egyet minden égtáj felé.

A jobb oldali ablakon, déli irányban, túl a Szajnán és a Quai Voltaire-en Langdon láthatta a régi pályaudvar – a mai Musée d’Orsay impozánsan kivilágított homlokzatát. Bal felé pillantva ki tudta venni az ultramodern Pompidou Központ tetejét, amelyben a Modern Művészetek Múzeuma kapott helyet. És Langdon tudta, hogy nyugatra, a háta mögött a fák fölé emelkedik Ramszesz ősi obeliszkje, amely a Musée du Jeu de Paume-ot jelzi.

De keletnek, közvetlenül előtte, a Diadalíven túl, már látta is annak a reneszánsz palotának a monolitikus tömbjét, amelyben a világ leghíresebb múzeumát rendezték be.

A Musée du Louvre volt az.

Langdon a jól ismert izgalmat érezte, miközben reménytelen kísérletet tett arra, hogy befogja szemével az épület teljes tömegét. A szédítően tágas téren túl fellegvárként rajzolódott ki Párizs egén a Louvre lenyűgöző homlokzata. Az óriási lópatkó alakú múzeum a leghosszabb épület egész Európában, egyik végétől a másikig háromszor hosszabb, mint az Eiffel-torony magassága. Még a Louvre két szárnya között elterülő százezer négyzetméteres szabad térség sem versenghet a széles homlokzat nagyszabású látványával. Langdon egy ízben bejárta a Louvre teljes kerületét, ami egy döbbenetes, hárommérföldes utat jelent.

Annak dacára, hogy öt hétre becsülik azt az időt, amely alatt már meg lehet tekinteni a múzeum 65 300 műtárgyát, a turisták többsége beéri egy rövid látogatással, amelyet Langdon a „Louvre lite” elnevezéssel illetett – ez abból áll, hogy végigrohanva a múzeumon megnézik a három leghíresebb alkotást: a Mona Lisát, a milói Vénuszt és a szamothrakéi Nikét. Art Buchwald azzal hencegett, hogy egyszer öt perc és ötvenhat másodperc alatt sikerült megtekintenie mind a három mesterművet.

A sofőr előhúzott egy kézi talkie-walkie-t, és belehadarta franciául:

– Monsieur Langdon est arrivé. Deux minutes.

A visszarecsegett választ nem lehetett érteni.

A nyomozó eltette a rádiót, és Langdonhoz fordult.

– A kapitány a főbejáratnál várja.

A sofőr, tudomást sem véve a behajtani tilos táblákról, gázt adott, a Citroën kilőtt a járda mellől, és nekivágott a térnek. Most már látszott a távolban a Louvre merészen az égbe törő főbejárata, amelyet hét, háromszög alakú medence fogott közre kivilágított szökőkutakkal.

A piramis.

A párizsi Louvre új bejárata csaknem olyan híressé vált, mint maga a múzeum. A kínai származású amerikai építész, I. M. Pei tervezte sokat vitatott, neomodern üvegpiramis még mindig borzolja a hagyománytisztelők kedélyét, akik szerint tönkrevágta a reneszánsz udvar méltóságát. Goethe megfagyott zenének nevezte az építészetet, míg Pei kritikusai úgy jellemezték a piramist, mint macskakaparást a palatáblán. A haladás hívei azonban úgy üdvözölték Pei huszonkét méter magas építményét, mint az ókori forma és a modern technika szintézisét – egy szimbolikus láncszemet a régi és az új között –, amely segít a Louvre-nak átlépni a következő évezredbe.

– Hogy tetszik a piramisunk? – kérdezte a nyomozó.

Langdon a homlokát ráncolta. A franciák mintha előszeretettel tették volna fel ezt a kérdést az amerikaiaknak. Márpedig ez egy igen kényes kérdés volt. Ha azt mondod, hogy tetszik a piramis, akkor az az amerikaiak rossz ízlését bizonyítja, ha hangot adsz a nemtetszésednek, akkor megsérted a franciákat.

– Mitterrand bátor ember volt – válaszolta kitérően Langdon. A néhai francia elnökről, aki megrendelte a piramist, azt beszélték, hogy „fáraókomplexusa” van. François Mitterrand személyesen felelős azért, hogy Párizs tele van egyiptomi obeliszkekkel és műtárgyakkal, és az egyiptomi kultúrához való ellenállhatatlan vonzódása miatt a franciák mind a mai napig Szfinxnek nevezik.

– Hogy hívják a kapitányt? – kérdezte Langdon témát váltva.

– Bezu Fache – mondta a sofőr a főbejárat elé kanyarodva. – De mi csak le Taureau-nak hívjuk.

Langdon rámeredt, azon tűnődve, vajon minden franciának kijár-e egy rejtélyes állatnév.

– Önök Bikának nevezik a kapitányukat?

A férfi felvonta a szemöldökét.

– Ön jobban tud franciául, mint ahogy mutatja, Monsieur Langdon.

A franciatudásom elég gyér, gondolta Langdon, de az állatöv ikonográfiájában tényleg jó vagyok. És a Taurus nem más, mint a Bika. Az asztrológia jelképei az egész világon megegyeznek.

A nyomozó leállította a kocsit, és két szökőkút között rámutatott egy nagy ajtóra a piramis oldalában.

– Ott van a bejárat. Sok szerencsét, monsieur.

– Ön nem jön be?

– Úgy szólt a parancsom, hogy itt tegyem ki. Mostantól más feladatom van.

Langdon nagyot sóhajtott és kiszállt. Mindenkinek a maga keresztje.

A nyomozó rálépett a gázra és elhúzott.

Ahogy a magára maradt Langdon a távolodó kocsi hátsó lámpáit figyelte, felmerült benne, hogy most szépszerével meggondolhatná magát, kisétálhatna az udvarról, foghatna egy taxit, és visszamehetne az ágyába. De valami azt súgta neki, hogy ez nem lenne túl jó ötlet.

Miközben Langdon elindult a párálló szökőkutak felé, az az érzés kínozta, hogy most át fogja lépni egy másik világ képzeletbeli küszöbét. Ismét rátelepedett az este valószerűtlen hangulata. Húsz perccel ezelőtt még a szállodai szobájában aludt. Most itt áll egy átlátszó piramis bejáratában, amelyet a Szfinx építtetett, és egy Bika nevezetű rendőrtisztre vár.

Csapdába estem egy Salvador Dalí-festményben, gondolta.

Langdon odament a főbejárathoz – egy hatalmas forgóajtóhoz. Benézett a gyéren megvilágított és elhagyatott előcsarnokba.

Kopogjak?

Langdonnak az jutott eszébe, vajon a Harvard bármelyik neves egyiptológusa bekopogott-e valaha egy piramisba, azt várva, hogy ajtót nyitnak neki. Fölemelte a kezét, hogy dörömböljön az üvegen, de ekkor egy alak bontakozott ki a sötétségből, aki fölfelé tartott a kanyargós lépcsőn. A férfi zömök volt és fekete, kész neandervölgyi, és sötét, kétsoros öltönyt viselt; a zakó megfeszült széles vállán. Eltéveszthetetlenül parancsoló tartással lépdelt kurta, erős lábán. Közben mobiltelefonált, de mire az ajtóhoz ért, befejezte a beszélgetést. Intett Langdonnak, hogy jöjjön be.

– Bezu Fache vagyok – közölte, miközben Langdon átnyomakodott a forgóajtón. – A Központi Ügyészségi Nyomozóhivatal kapitánya. – A hangja – a torokból feltörő morgás – megfelelt testalkatának: akár a készülődő vihar.

Langdon a kezét nyújtotta.

– Robert Langdon.

Fache roppant marka csaknem összemorzsolta Langdon kezét.

– Láttam a fotót – mondta Langdon. – A nyomozó közlése szerint Jacques Saunière tette…

– Mr. Langdon – Fache ráemelte ébenfekete szemét. – Amit a fotón látott, az csak ízelítő abból, amit Saunière tett.

Negyedik fejezet

Bezu Fache kapitány úgy mozgott, mint egy dühöngő bika, hátrafeszítette széles vállát, az állát pedig a mellkasára szorította. Olajtól csillogó haját hátrafésülte, ami kihangsúlyozta az előreugró szemöldökcsontok közé benőtt, V alakú hajsávot, amely úgy előzte meg a kapitány személyét, mint csatahajót az orra. Miközben vonult, sötét szemével szinte felperzselte maga előtt a földet, és olyan átható erő sugárzott belőle, ami kétséget sem hagyott afelől, hogy ez az ember semmiben sem ismer tréfát.

Langdon a kapitány mögött lépegetett a híres márványlépcsőn, amely az üvegpiramis alá süllyesztett átriumba vezetett. Útközben elhaladtak a nyomozóhivatal két, géppuskával felfegyverzett rendőre mellett. Egyértelmű volt az üzenet: ma este senki be nem léphet ide, és senki nem távozhat innen Fache kapitány jóváhagyása nélkül.

Egyre lejjebb ereszkedve a föld alá Langdonnak mind hevesebb remegéssel kellett megküzdenie. Fache jelenléte a legkevésbé sem volt rá megnyugtató hatással, a Louvre pedig már-már síri hangulatot árasztott ezen az órán. A lépcsőt, akár egy sötétbe borult mozitermet, a fokokba ágyazott, halvány irányfények világították meg. Langdon hallotta, hogyan verődik vissza odafönt, az üvegről a lépteik zaja. Föltekintve látta, hogyan enyészik el az áttetsző tetőn kívül a szökőkutak halványan megvilágított vízpárája.

– Tetszik? – kérdezte Fache, az üvegpiramis felé bökve széles állával.

Langdon felsóhajtott; túl fáradt volt ahhoz, hogy játszmákba bonyolódjon.

– Igen, fenséges ez a piramis.

Fache felhorkant.

– Egy sebhely Párizs arcán.

Ezt megkaptam. Langdon érezte, hogy a házigazdája olyan ember, akinek nem könnyű a kedvére tenni. Az járt a fejében, vajon Fache tud-e arról, hogy a piramist, Mitterrand elnök kifejezett kívánságára, pontosan 666 üvegtáblából építették – különös kívánság, amelyet széltében-hosszában tárgyaltak az összeesküvés-elméletek kedvelői, arra hivatkozva, hogy a 666 a Sátán száma.

Langdon úgy döntött, hogy nem hozza szóba a dolgot.

Ahogy mind mélyebbre hatoltak a föld alatti teremben, úgy bontakozott ki fokozatosan a homályból a barlangszerű tér. A Louvre tizenhét méterrel a talajszint alatt épült új, 5800 négyzetméteres fogadócsarnoka végeláthatatlannak tűnt. Az okkersárga márványburkolatot úgy választották meg, hogy illeszkedjen a Louvre homlokzatának mézszínű köveihez. A föld alatti aulába rendszerint beáradt a napfény, és csak úgy nyüzsögtek benne a turisták. Ma este azonban kongóan üres és sötét volt a csarnok, amitől hideg, kriptaszerű hangulatot árasztott.

– De hol vannak a múzeum saját biztonsági őrei? – kérdezte Langdon.

– Elkülönítettük őket – válaszolta Fache olyan hangon, mintha Langdon kétségbe vonta volna Fache embereinek alkalmasságát. – Nyilvánvaló, hogy valaki beengedett ide ma este egy olyan személyt, akit nem kellett volna. A Louvre valamennyi éjjeliőre a Sully-szárnyban van, és sorra kihallgatjuk őket. Ma estére az én nyomozóim biztosítják a múzeum őrzését.

Langdon bólintott, és meggyorsította a lépteit, hogy tartani tudja Fache tempóját.

– Mennyire jól ismerte Jacques Saunière-t? – érdeklődött a kapitány.

– Valójában semennyire. Sohasem találkoztunk.

Fache meglepettnek tűnt.

– Ma este lett volna az első találkozójuk?

– Igen. Úgy volt, hogy az Amerikai Egyetem fogadásán találkozunk az előadásom után, de nem jött el.

Fache bejegyzett valamit egy könyvecskébe. Menet közben Langdon megpillantotta a Louvre kevésbé ismert piramisát – La Pyramide Inversée –, azt a hatalmas, felfordított piramis alakú mennyezeti lámpát, amely sztalaktitként csüngött alá egy szomszédos, félemeleti teremben. Fache néhány lépcsőfokon át egy boltíves folyosó bejáratához vezette Langdont, amely fölött a következő felirat volt olvasható: DENON. A Denon-szárny volt a leghíresebb a Louvre három főszárnya közül.

– Ki kezdeményezte a ma esti találkozót? – kérdezte váratlanul Fache. – Ön vagy ő?

A kérdés fölöttébb különösnek tetszett.

– Mr. Saunière – válaszolta Langdon, miközben beléptek a folyosóra. – A titkárnője keresett meg e-mailben néhány héttel ezelőtt. Azt írta, hogy a kurátor értesült a párizsi előadásomról, és itt-tartózkodásom ideje alatt szeretne megbeszélni velem valamit.

– Pontosan mit?

– Nem tudom. Gondolom, valamilyen képzőművészeti témát. Hasonló az érdeklődésünk.

Fache-t láthatóan nem elégítette ki a válasz.

– Fogalma sincs, mi volt a találkozójuk célja?

Langdon nem tudta. Maga is kíváncsi lett volna rá, de nem akaródzott rákérdeznie a részletekre. A köztiszteletben álló Jacques Saunière híres volt tartózkodó természetéről és arról, hogy csak nagyon kevés embert hajlandó fogadni; Langdont egyszerűen megörvendeztette a lehetőség, hogy találkozhat vele.

– Mr. Langdon, nem adna legalább valami tippet, hogy miért is akart találkozni önnel az áldozat azon az estén, amikor meggyilkolták? Nagy segítség lenne.

Langdonban kínos érzést keltett a kérdés célirányossága.

– Tényleg sejtelmem sincs. Nem kérdeztem. Megtiszteltetésnek tekintettem, hogy egyáltalán megkerestek. Nagy csodálója vagyok Mr. Saunière munkásságának. Gyakran használom a könyveit az egyetemen.

Fache ezt is beírta a zsebkönyvébe.

A két férfi a Denon-szárnyba vezető folyosó közepén járt, és Langdon már látta szemben a felfelé vivő ikerliftet, amely most nem működött.

– Tehát hasonló volt az érdeklődésük? – kérdezte Fache.

– Igen. Valójában nagyrészt azzal telt az elmúlt évem, hogy annak a könyvnek a vázlatán dolgoztam, amely Mr. Saunière elsődleges szakterületével foglalkozik. Alig vártam, hogy szondázhassam az agyát.

Fache fölkapta a fejét.

– Tessék?

A kapitány nyilvánvalóan nem ismerte ezt a kifejezést.

– Alig vártam, hogy megismerhessem a gondolatait a témáról.

– Értem. És mi ez a téma?

Langdon tétovázott, nem tudta, hogyan is fogalmazhatná meg.

– A kéziratom lényegében az istennőkultuszok ikonográfiájáról szól… a női princípium tiszteletéről, és ennek képzőművészeti, szimbolikus megjelenéseiről.

Fache beleszántott a hajába tömzsi ujjaival.

– És Saunière otthonosan mozgott ebben a tárgyban?

– Mindenkinél többet tudott róla.

– Értem.

Langdon úgy érzékelte, hogy Fache egyáltalán nem érti. Jacques Saunière-t a világ első számú istennő-ikonográfusaként tartották számon. Nemcsak magánszenvedélye vonzotta a termékenységgel, az istennőkultuszokkal, a boszorkánysággal és a női princípiummal kapcsolatos tárgyi emlékekhez, de húszéves kurátori működése során tevékeny szerepet vállalt abban, hogy a Louvre-ban létrejöjjön a földkerekség leggazdagabb istennő-művészeti gyűjteménye – a papnők dupla pengéjű bárdjai Delphoi legrégebbi görög szentélyéből, Mercurius kígyós botjai, az úgynevezett aranycaduceusok, a kis, álló angyalokra emlékeztető ankhok, vagyis egyiptomi füles keresztek százai, sistrum kereplők, amelyeket a gonosz szellemek elűzésére használtak az ókori Egyiptomban, és elképesztő számú szobor, amely a Hóruszt dajkáló Ízisz istennőt ábrázolta.

– Jacques Saunière ismerte talán az ön kéziratát? – vetette föl Fache. – És azért ajánlotta a találkozót, hogy segítséget nyújtson a könyvéhez?

Langdon megrázta a fejét.

– Igazság szerint még senki nem tud a kéziratomról. Egyelőre csak vázlat formájában létezik, és a kiadómon kívül még nem mutattam meg senkinek.

Fache hallgatásba merült.

Langdon nem mondta el az okát, hogy miért nem mutatta meg senkinek a könyvet. A háromszáz oldalas vázlat – amely A letűnt nőkultusz szimbólumai munkacímet viselte – több ponton vet föl a hagyományos vallási ikonográfiától nagyon eltérő értelmezéseket, amelyek várhatóan vitákat fognak provokálni.

Langdon a páternoszter felé menet egyszerre megtorpant útjában, mert rájött, hogy Fache eltűnt mellőle. Visszafordulva azt látta, hogy a kapitány jó néhány méterrel hátramaradva áll a személyzeti felvonó előtt.

– Ezzel a lifttel megyünk – mondta Fache, miközben kinyílt az ajtó. – Bizonyára tudja, hogy gyalogszerrel jó nagy távolság innen a galéria.

Noha Langdon tudta, hogy a felvonó megkímélné a hosszú, kétemeletnyi lépcsőmászástól a Denon-szárnyba, mégsem mozdult.

– Valami baj van? – Fache fogta az ajtót, és türelmetlenül nézett Langdonra.

Langdon sóhajtott, és vágyakozva tekintett hátra a nyitott páternoszterre. Gond egy szál sem, hazudta önmagának, miközben a lift felé baktatott. Gyerekkorában belezuhant egy használaton kívüli kútba, és szinte végkimerülésig taposta a vizet a szűk aknában, mire végül, órák múlva, kimentették. Azóta klausztrofóbiás félelmet érez a zárt terekben – liftben, földalattin, fallabdateremben. A felvonó abszolút biztonságos szerkezet, mondogatta magának Langdon, de sohasem hitt benne. Valójában egy kis fémkalitka felfüggesztve egy zárt aknában! Lélegzetét visszatartva lépett be a liftbe, és a szokásos adrenalinlöketet érzékelte, amikor bezárult az ajtó.

Két emelet. Tíz másodperc.

– Ön és Mr. Saunière – mondta Fache, amikor elindult velük a felvonó – igazából soha nem beszéltek egymással? Nem is leveleztek? Nem küldtek egymásnak semmit postai úton?

Megint egy furcsa kérdés. Langdon a fejét rázta.

– Nem. Soha.

Fache biccentett, mintha nyugtázná magában a dolgot. Aztán szó nélkül megfordult, és a fémajtót bámulta maga előtt.

Emelkedés közben Langdon megpróbálta elterelni a figyelmét a köré zárult négy falról. A kapitány nyakkendőtűjének – egy tizenhárom ónixkővel kirakott ezüstkeresztnek – a tükörképét nézte a fényes liftajtón. Némiképp meglepőnek találta. Ez a crux gemmata néven ismert szimbólum – a kereszt a tizenhárom drágakővel –, Krisztus és a tizenkét apostol keresztény jelképe. Langdon valahogy nem várta volna egy francia rendőrkapitánytól, hogy ilyen nyíltan közszemlére tegye a vallását. Csakhogy ez itt Franciaország; a kereszténység itt nem annyira vallás, mint születési adottság.

– Ez egy crux gemmata – mondta váratlanul Fache.

Langdon megütközve pillantott fel, és Fache ajtóban tükröződő szemével találkozott a tekintete.

A felvonó megállt, és az ajtó kinyílt.

Langdon gyorsan kilépett a folyosóra, alig várva a tágas teret a Louvre termeinek híresen magas mennyezetével. Ám az a világ, amelybe belépett, cseppet sem hasonlított a vártra.

Langdon meglepetten torpant meg.

Fache hátrapillantott.

– Gondolom, Mr. Langdon, sosem járt még a Louvre-ban zárás után.

Szerintem sem, gondolta Langdon, megpróbálva összeszedni magát.

A rendszerint tökéletesen megvilágított termek riasztó sötétségbe borultak. A felülről áradó egyenletes, fehér fény helyett most tompított, vörös derengés szüremlett a falak lábazatából – az egymást keresztező fénypászmák csak a padlót világították meg.

Ahogy Langdon végignézett a homályos folyosón, ráébredt, hogy számítania kellett volna erre a látványra. Hiszen minden nagy képtárban ilyen vörös szolgálati lámpák világítanak éjszakánként – a stratégiai pontokon, alacsonyan elhelyezett halvány fények eligazítják a személyzetet a termek és folyosók között, de a festmények viszonylagos sötétségben maradnak, ami lassítja a túlzott fényhatások okozta fakulásukat. A múzeum ma éjjel szinte nyomasztó hangulatot árasztott. Hosszú árnyékok nyújtóztak mindenfelé, és a magas, boltíves mennyezet a nagy, fekete semmibe veszett.

– Erre – mondta Fache éles szögben jobbra kanyarodva, és megindult az egymásból nyíló termek sora felé.

Langdon a nyomában, miközben szeme lassan alkalmazkodott a sötétséghez. Körülötte nagyméretű olajfestmények kezdtek testet ölteni, mint előhívott fotók egy óriási sötétkamrában… szemükkel követték a termeken áthaladó Langdont. Beszívta az ismerős múzeumi levegőt – azt a száraz, ionsemlegesített légkört, amely gyenge szénszagot is tartalmazott –, annak a nagy hatású, szénszűrős páramentesítőnek a termékét, amely folyamatosan működik, hogy semlegesítse a látogatók által kilélegzett szén-dioxid káros hatásait.

A falak magasában elhelyezett, jól látható biztonsági kamerák egyértelmű üzenetet közvetítettek a látogatóknak: Szemmel tartunk benneteket. Ne nyúljatok semmihez!

– Valódiak? – kérdezte Langdon a kamerák felé bökve.

Fache megrázta a fejét.

– Természetesen nem.

Langdon nem volt meglepve. Az ekkora méretű múzeumok videofelügyelete túl drága és nem elég hatékony. A Louvre-hoz hasonló, csak hektárokban mérhető területű képtárakban több száz technikusra volna szükség pusztán ahhoz is, hogy figyeljék a kamerák továbbította képeket. A nagy múzeumok többsége manapság „visszatartó biztonsági rendszerekkel” dolgozik. Felejtsük el a tolvajok távol tartását. Inkább tartsuk benn őket. A rendszer zárás után lép működésbe, és ha a behatoló elmozdít egy műtárgyat, lezárja az érintett termet, és a tolvaj még a rendőrség megérkezése előtt rácsok között találja magát.

Valahol előttük hangokat vert vissza a márványfolyosó. Úgy rémlett, hogy a forrásuk egy nagy falmélyedés, amely jobb kéz felől nyílt. Éles fény áradt ki belőle a folyosóra.

– A kurátor irodája – mondta a kapitány.

Miközben a benyíló felé közeledtek Fache-sal, Langdon egy rövid folyosón át belesett Saunière pazar dolgozószobájába – faburkolatok, régi mesterek festményei és egy hatalmas antik íróasztal, amelyen egy hatvancentis lovagfigura állt teljes páncélzatban. Egy maroknyi rendőrnyomozó ügyködött a helyiségben: telefonáltak és jegyzeteltek. Az egyik Saunière íróasztalánál ült, és egy laptopba pötyögtetett. Látható volt, hogy a kurátor privát irodáját rendezték be ma estére a nyomozóhivatal ideiglenes főhadiszállásának.

– Messieurs – szólalt meg Fache, mire a férfiak mind felé fordultak. – Ne nous dérangez pas sous prétexte. Entendu?

Az irodában tartózkodók bólintottak, hogy megértették.

Langdon éppen elégszer akasztotta már ki szállodai szobájára a NE PAS DERANGER táblát ahhoz, hogy tudja, mit parancsolt a kapitány: úgy rendelkezett, hogy semmilyen kifogással se zavarják őket.

A nyomozók kisded csapatát hátrahagyva Fache továbbkalauzolta Langdont a sötét folyosón. Harminc méterrel előttük ott tátongott a Louvre leglátogatottabb terme – la Grande Galerie –, az a végtelennek tűnő, széles folyosó, ahol a múzeum legértékesebb itáliai mesterműveit állították ki. Langdon már kikövetkeztette, hogy itt találhattak rá Saunière holttestére; felismerte a Nagy Galéria híres parkettáját a polaroid felvételen.

Ahogy közeledtek, Langdon felfedezte, hogy egy hatalmas acélrácsozat zárja el a bejáratot, amilyet a középkori várakban használtak a martalóchadak távol tartására.

– Visszatartó biztonsági rendszer – mondta Fache, amikor odaértek a rácshoz.

A barikád még a sötétben is úgy festett, mint ami akár egy tankot is képes lenne megállítani. Langdon belesett a rácsok között a Nagy Galéria gyéren megvilágított terébe.

– Csak ön után, Mr. Langdon – mondta Fache.

Langdon megfordult. Utánam, de hová?

Fache a padlóra mutatott, a rácsok aljára. A barikád úgy fél méterrel a padlótól véget ért, szabadon hagyva egy szűkös rést.

– Ennek a területnek a megközelítését még mindig korlátozza a Louvre biztonsági rendszere – mondta Fache. – A Police Technique et Scientifique emberei csak az imént végeztek a vizsgálattal. – A nyílásra mutatott. – Csússzon át, kérem.

Langdon megbámulta a keskeny nyílást a lábánál, majd fölnézett a masszív vasrácsra. Ugye ez csak vicc? A barikád úgy festett, akár egy guillotine, ami csak arra vár, hogy végezzen a behatolóval.

Fache morgott valamit franciául, és az órájára pillantott. Azután térdre ereszkedett, és átpréselte zömök testét a rácsok alatt. A túloldalon felállt, és Langdonra nézett a rácsokon keresztül.

Langdon sóhajtott. Letámasztotta tenyerét a fényes parkettára, hasra feküdt és kúszni kezdett. Miközben átcsúszott a nyíláson, Harris tweedzakójának nyaka beakadt a rácsba, és a vas végigszántott a fején.

Csak kényelmesen, Robert, gondolta maga előtt tapogatva, míg végül átküzdötte magát. Ahogy feltápászkodott, már kezdte gyanítani, hogy nagyon hosszú éjszakája lesz.

Ötödik fejezet

A Murray Hill Place – az Opus Dei új székháza és konferencia-központja – a Lexington Avenue 243. alatt található New Yorkban. A több mint 47 millió dolláros költséggel épült, 12 ezer négyzetméteres toronyház vörös téglából és indianai mészkőből készült. May & Pinska tervezte, és több mint száz hálószobát, hat ebédlőt, könyvtárakat, szalonokat, tárgyalótermeket és irodákat foglal magában. Az első, a hetedik és a tizenötödik emeleten fafaragványokkal és márvánnyal díszített kápolnák vannak. A tizenhatodik emeleten csak lakások találhatók. A férfiak a Lexington Avenue-ra nyíló főkapukon léphetnek be a székházba. A nők egy mellékutcáról, és az épületen belül is „akusztikusan és vizuálisan” el vannak különítve a férfiaktól.

Kora este, legfelső emeleti lakosztályának – az úgynevezett penthouse-nak – a menedékében Manuel Aringarosa püspök összeállított egy kisebb úticsomagot, és hagyományos fekete reverendát öltött. Rendes körülmények között bíborszínű cingulussal övezte volna fel a derekát, de ma este nem magángépen utazik, és nem szerette volna felhívni a figyelmet magas hivatalára. Csak a nagyon éles szeműek vették észre 14 karátos arany püspöki gyűrűjét a lila ametisztkővel és a nagy gyémántokkal, valamint a faragott fogantyús pásztorbotot. Vállára vetve útizsákját elmondott egy néma imát, majd távozott a lakásból, lement az előcsarnokba, ahol már várta a sofőrje, hogy kivigye a repülőtérre.

Most, Róma felé tartva egy utasszállító gép fedélzetén, Aringarosa kibámult az ablakon a sötét Atlanti-óceánra. A nap már lenyugodott, de Aringarosa tudta, hogy az ő csillaga emelkedőben van. Ma este megnyerjük a csatát, mondta magában, és elképedten gondolt arra, hogy néhány hónappal ezelőtt még tehetetlennek érezte magát azokkal az erőkkel szemben, amelyek pusztulással fenyegették a birodalmát.

Mint az Opus Dei elnök-igazgatója, az „Isten műve” – mert szó szerint ezt jelenti az Opus Dei – üzenetének terjesztésével töltötte életének utóbbi tíz évét. Az 1928-ban Josemaría Escrivá spanyol pap által alapított gyülekezet a visszatérést segítette elő a hagyományos katolikus értékekhez, és arra ösztönözte a tagjait, hogy hozzanak jelentős áldozatokat Isten művének beteljesítése érdekében.

Az Opus Dei eredeti filozófiája a Franco-rezsim előtti Spanyolországban gyökeredzett, de amikor 1934-ben napvilágot látott Josemaría spirituális kalauza, Az Út – 999 elmélkedés arról, hogyan teljesíthetjük be Isten művét a magunk életében –, Escrivá üzenete az egész világon elterjedt. Azóta több mint négymillió példányban, negyvenkét nyelven jelent meg Az Út, és az Opus Dei globális hatalommá vált. Székházai, oktatási központjai, sőt egyetemei a földgolyó csaknem valamennyi nagyvárosában megtalálhatók. Az Opus Dei volt a világ leggyorsabban növekvő és a legbiztosabb anyagi alapokon álló katolikus szervezete. De Aringarosának sajnos rá kellett ébrednie, hogy a vallási cinizmus, a szekták és a televíziós igehirdetés korában az Opus Dei gyarapodó vagyona és hatalma gyanút keltő.

– Sokan agymosó szektának tartják az Opus Deit – provokálták gyakran az újságírók. – Mások pedig ultrakonzervatív keresztény szervezetnek, titkos társaságnak nevezik önöket.

– Az Opus Deire egyik sem igaz – szokta válaszolni türelmesen a püspök. – Mi egy katolikus egyház vagyunk. Olyan katolikusok gyülekezete, akik úgy döntöttek, hogy a lehető legszigorúbban követik a katolikus tanítást saját mindennapi életükben.

– Isten művéhez feltétlenül hozzátartozik a szüzességi fogadalom, a dézsmaszedés, és az önkorbácsolással, ciliciumviseléssel való vezeklés a bűnökért?

– Ezek csak az Opus Dei tagjainak elenyésző részére jellemzők – válaszolta Aringarosa. – Sokféle formája van a részvételnek. Az Opus Dei sok ezer tagja házasságban él, családja van, és saját közösségén belül végzi Isten munkáját. Az aszkétaéletet választók a rendházainkban laknak. Mindenki maga dönt erről, de az Opus Dei minden tagjának közös a célja: Isten művének beteljesítésével jobbá tenni ezt a világot. És ez igazán csodálatra méltó vállalkozás.

Ám a józan érvelés ritkán hatott. A média mindig is a botrányhoz vonzódott, és az Opus Deiben, éppen úgy, mint a legtöbb nagy szervezetben, akadt néhány eltévelyedett lélek, aki rossz fényt vetett az egész közösségre.

Két hónappal ezelőtt lelepleztek egy Opus Dei-csoportot az egyik közép-nyugati egyetemen, akik meszkalinnal toboroztak új tagokat, abból a meggondolásból, hogy a drog kiváltotta euforikus állapotot vallásos élménynek vélik majd az újoncok. Egy másik egyetemi hallgató a javasolt napi két óránál többet viselte a szöges ciliciumot, és csaknem végzetes fertőzést okozott magának. A minap Bostonban egy kiábrándult fiatalember a befektetési bankárként keresett egész vagyonát az Opus Deire íratta, mielőtt öngyilkosságot kísérelt meg.

Eltévelyedett bárányok, gondolta Aringarosa, és vérzett értük a szíve.

Természetesen Robert Hanssen FBI-kém nagy nyilvánosságot kapott pere volt a legkínosabb, amelynek során nemcsak az derült ki, hogy Hanssen az Opus Dei prominens tagja, hanem az is, hogy szexuálisan deviáns, és a tárgyaláson bizonyítást nyert, hogy videokamerákat rejtett el a hálószobájában, majd megmutatta a barátainak, ahogyan a feleségével szeretkezik.

– Ez aligha tekinthető egy hithű katolikushoz méltó időtöltésnek – jegyezte meg a bíró.

Szomorú, hogy ezek az esetek elősegítették egy új megfigyelőcsoport, az Opus Dei Awareness Network létrejöttét. A csoport népszerű weboldala – a www.odan.org – ijesztő történeteket tett közzé egykori Opus Dei-tagokról, akik felhívták a figyelmet a csatlakozás veszélyeire. A média újabban már „Isten maffiájaként” meg „Krisztus szektájaként” emlegette az Opus Deit.

Félünk attól, amit nem értünk, gondolta Aringarosa, azon tűnődve, vajon tudják-e a bírálók, hány emberi életet tett gazdagabbá az Opus Dei. A szervezet élvezte a Vatikán teljes támogatását és áldását. Az Opus Dei magának a pápának volt a személyes prelátussága.

Manapság azonban az Opus Deit olyan hatalom fenyegeti, amely összehasonlíthatatlanul veszélyesebb a médiánál… egy váratlan ellenfél, amely elől Aringarosa nem tudott elrejtőzni. Öt hónappal ezelőtt megrendült az erő kaleidoszkópja, és Aringarosa még mindig kóválygott a csapás alatt.

– Nem tudják, micsoda háborút indítottak el – suttogta magában Aringarosa, kibámulva a gép ablakán az óceán sötétjére. Egy pillanatra saját torz tükörképén akadt meg a szeme – sötét és megnyúlt arcán, amelyet belapított, elferdült orra uralt –, még Spanyolországban törték be az orrát, fiatal misszionárius korában. A testi hiba ma már alig számított. Aringarosa nem a hús, hanem a szellem világához tartozott.

Miközben a repülőgép elérte Portugália partvidékét, Aringarosa reverendája alatt vibrálni kezdett az elnémított és rezgő üzemmódra állított mobiltelefon. Bár a légi közlekedés szabályai tiltják a mobiltelefonok használatát a repülés ideje alatt, Aringarosa tudta, hogy ezt a hívás nem mulaszthatja el. Csak egyetlen ember ismerte ezt a számot, az a férfi, aki postán küldte el Aringarosának ezt a telefont.

A püspök halkan beleszólt:

– Igen?

– Silas tudja, hol van a zárókő – mondta a hívó. – Párizsban van. A Saint-Sulpice-templomban.

Aringarosa püspök elmosolyodott.

– Akkor közel vagyunk a célhoz.

– Azonnal a kezünkbe kaparinthatjuk. De szükségünk van a kapcsolataira.

– Persze, csak mondja meg, mit tegyek.

Amikor Aringarosa kikapcsolta a telefont, hevesen vert a szíve. Még egyszer kinézett az éjszaka sötétjébe, és úgy érezte, eltörpül azokhoz az eseményekhez képest, amelyeket mozgásba hozott.

Ötszáz mérföldre onnan a Silas nevű albínó egy kis mosdótál fölé hajolt, lemosta a vért a hátáról, és nézte a vizet megfestő vörös cseppek mintáit. Tisztíts meg engem izsóppal, és tiszta leszek – imádkozott, a Zsoltárok könyvéből idézve –; moss meg engemet, és fehérebb leszek a hónál.

Silast izgatott várakozás töltötte el, amilyet csak a korábbi életében érzett. Egyszerre meglepte és felvillanyozta. Az utóbbi tíz évben Az Út követője lett, megtisztult a bűneitől… újjáépítette az életét… kitörölte erőszakos múltját. Ma este azonban ismét megrohanta a múlt. Visszatért a gyűlölet, amely ellen olyan keményen küzdött. Megdöbbent attól, hogy milyen gyorsan buktak felszínre az eltemetett dolgok. És persze velük együtt visszatért a tudománya is. Berozsdásodott ugyan, de még használható.

Jézus üzenete a béke… az erőszakmentesség… a szeretet. Ezt az üzenetet tanulta Silas kezdettől fogva, és belevéste a szívébe. Ám most éppen ezt az üzenetet fenyegették pusztulással Krisztus ellenségei. Akik erőt szegeznek szembe Istennel, erővel fognak találkozni. Rendületlen és kimozdíthatatlan erővel.

A keresztes vitézek két évezreden át védelmezték hitüket azok ellen, akik ellene törtek. Ma este Silast szólították a csatatérre.

Megtörölgette sebeit, és bokáig érő, kámzsás csuhát öltött. Egyszerű, sötét gyapjúból készült, és kiemelte bőrének, hajának fehérségét. Kötelet kötött a derekára, fejére húzta a csuklyát, és adott magának egy percet, hogy vörös szemével megcsodálja a képét a tükörben. A kerekek mozgásba lendültek.

Hatodik fejezet

Miután átpréselte magát a biztonsági kapu alatt, Robert Langdon ott állt a Nagy Galéria bejáratában, és egy hosszú, mély szoros torkába nézett bele. A képtár két vastag, tíz méter magas oldalfala beleveszett odafönt a sötétségbe. A vörösen pislákoló irányfények fölfelé világítottak, természetellenes derengésbe vonva a mennyezetről lelógó, zsinórokkal rögzített Da Vinci-, Tiziano- és Caravaggio-festmények bámulatos gyűjteményét. Csendéletek, vallásos jelenetek és tájképek váltakoztak nemes urak és politikusok portréival.

Noha a Nagy Galériában állították ki a Louvre leghíresebb itáliai mesterműveit, számos látogató vélekedett úgy, hogy ennek a szárnynak a legizgalmasabb látnivalója valójában a híres parketta. Az átlós tölgyfa lapok olyan szédületes geometria mintát adtak ki, hogy a padló első pillantásra optikai érzékcsalódást keltett – a sokdimenziós hálózat olyan érzést váltott ki a látogatókból, mintha egy minden lépéssel változó felszínen lebegnének át a galérián.

Ahogy Langdon tekintete elidőzött a padló mintáin, egy váratlan, oda nem illő tárgyon akadt meg a szeme, amely balra, tőle néhány méterre hevert a földön, rendőrségi kordonnal bekerítve. Langdon Fache-hoz fordult:

– Az ott egy… egy Caravaggio a padlón?

Fache oda sem nézve bólintott.

A festmény Langdon becslése szerint legalább kétmillió dollárt ért, mégis úgy feküdt a földön, akár egy letépett poszter.

– Mi az ördögöt keres az a padlón?

Fache elkomorult, de láthatóan nem rendítette meg a dolog.

– Ez egy bűncselekmény helyszíne, Mr. Langdon. Nem mozdítottunk el semmit. Azt a vásznat a kurátor tépte le a falról. Így hozta működésbe a biztonsági rendszert.

Langdon visszafordult a bejárathoz, és megpróbálta elképzelni, mi történhetett itt.

– A kurátort az irodájában támadták meg, ő bemenekült a Nagy Galériába, és azzal, hogy lerántotta a festményt a falról, aktiválta a biztonsági kaput. A rács azonnal leszaladt, elzárva a nyílást. Ennek a galériának nincsen másik bejárata vagy kijárata.

Langdon nem látott tisztán.

– Tehát a kurátor gyakorlatilag foglyul ejtette a támadóját a Nagy Galériában?

Fache megrázta a fejét.

– A biztonsági kapu elválasztotta Saunière-t a támadótól. A gyilkos kint rekedt a folyosón, és a rácson át lőtte le Saunière-t. – Fache egy narancssárga ragasztócsíkra mutatott az egyik vasrúdon, amely alatt az előbb átkúsztak. – A technikusok ott azonosították a lőpormaradványokat. A rácsok között tüzelt. És Saunière egyedül halt meg idebent.

Langdon felidézte magában a Saunière holttestéről készült fotót. Azt mondták, hogy ezt a kurátor tette saját magával.

– És hol van a holtteste?

Fache megigazította a kereszt alakú nyakkendőtűt, és elindult előre.

– Mint bizonyára tudja, a Nagy Galéria meglehetősen hosszú.

A pontos méret, ha Langdon jól emlékezett, körülbelül négyszázhatvan méter, háromszor olyan hosszú, mint a Washington-emlékmű az egyik végétől a másikig. De ugyanilyen lélegzetelállító a folyosó szélessége is, ahol két személyvonat kényelmesen elférne egymás mellett. A galériát két utcára osztották a középen elhelyezett szobrok vagy monumentális porcelánurnák, amelyek stílszerű korlátként funkcionálva terelték a forgalmat az egyik fal mentén előre, a másik mentén vissza.

Fache hallgatásba merülve, gyors léptekkel haladt a folyosó jobb oldalán, merően maga elé nézve. Langdon szinte tiszteletlenségnek érezte, hogy egyetlen pillantásra sem méltatva őket siet el a remekművek mellett.

Nem mintha túl sokat láthatnék belőlük ebben a megvilágításban, gondolta.

A tompított vörös fény sajnálatos módon felidézte benne azt az esetet, amikor utoljára látott ilyen biztonsági világítást a Vatikán titkos archívumában. Ma este már másodszor tért vissza a kis híján a halálával végződő római kaland nyugtalanító emléke. Erről megint eszébe jutott Vittoria. Már hónapok óta nem álmodott vele. Langdon nem akarta elhinni, hogy csak egy év telt el Róma óta; ő évtizedeknek érezte. Egy másik életnek. Utoljára decemberben kapott levelet Vittoriától – egy képeslapot, amelyben azt írta, útban van a Jávai-tengerre, hogy folytassa kutatásait a kapcsolatok fizikájáról… ez valami olyasmi, hogy műholdak segítségével követik a manta ráják vándorlását. Langdonnak sohasem voltak olyan illúziói, hogy egy olyan nő, mint Vittoria, boldogan élhetne mellette az egyetemi campuson, de római találkozásuk olyan vágyakozást indított el benne, amelyről nem hitte volna, hogy képes rá. Az agglegényélet és a vele járó szabadság melletti szigorú elkötelezettsége valamiképpen megingott… ismeretlen üresség lépett a helyébe, amely egyre jobban elhatalmasodott rajta az elmúlt egy évben.

Még mindig sietősen haladtak előre, és Langdon nyomát sem látta holttestnek.

– Jacques Saunière ilyen messzire eljutott?

– Mr. Saunière a gyomrába kapta a golyót. Nagyon lassan halt meg. Talán tizenöt vagy húsz percig is eltartott. Úgy tűnik, rendkívüli lelkierővel rendelkezett.

Langdon megrökönyödött.

– Tizenöt percig tartott, amíg ideértek a biztonságiak?

– Természetesen nem. A Louvre biztonsági szolgálata azonnal reagált, amint megszólalt a riasztó, és zárva találta a Nagy Galériát. A kapun át hallották, hogy mozog valaki a folyosó túlsó végén, de nem láthatták, hogy ki az. Kiabáltak, de nem kaptak választ. Feltételezték, hogy csak a bűnöző lehet, és követve a szabályzatot, értesítették a nyomozóhivatalt. Mi tizenöt percen belül kiérkeztünk a helyszínre. Amikor ideértünk, csak annyira húztuk fel a rácsot, hogy átférjünk alatta, majd beküldtem tizenkét fegyveres nyomozót. Ők átfésülték az egész galériát, hogy sarokba szorítsák a behatolót.

– És?

– Senkit nem találtak idebent. Kivéve… – Fache valahová maga elé mutatott – …őt.

Langdon fölemelt tekintettel követte Fache kinyújtott ujjának irányát. Először azt hitte, hogy egy nagy márványszoborra mutat a folyosó közepén. De ahogy továbbmentek, Langdon már azt is látta, mi van a szobor mögött. Harminc méterrel előrébb egy hordozható állványra szerelt reflektor világította meg a padlót, éles, fehér fényben úszó szigetet képezve a sötétvörösen derengő galériában. A fényfolt közepén, mint rovar a mikroszkóp alatt, a kurátor mezítelen teste feküdt a parkettán.

– Látta a fényképet – mondta Fache –, tehát nem okozhat meglepetést.

Langdon egész testében megborzongott, ahogy közeledtek a holttesthez. Soha életében nem látott még különösebb képet, mint ami most a szeme elé tárult.

Jacques Saunière fakó holtteste ugyanúgy hevert a parkettás padlón, ahogy a fénykép mutatta. Miközben Langdon az erős fényben hunyorogva megállt a tetem fölött, ismét eszébe jutott, mennyire elképesztette, hogy Saunière élete utolsó perceiben ilyen különös pózba igazította a testét.

Saunière meglepően jó kondícióban volt a korához képest… és most a teljes izomzatát közszemlére tette. Levetett magáról minden ruhadarabot, szépen elrendezte a padlón, majd hanyatt feküdt a széles folyosó közepén, tökéletesen párhuzamosan a helyiség hosszanti tengelyével. Karját kitárta, a lábát szélesre terpesztette, mint a tornászó gyerek, vagy még inkább az az ember, akit megfeszít valamilyen láthatatlan erő.

Közvetlenül Saunière mellcsontja alatt egy véres folt jelezte azt a pontot, ahol a golyó behatolt a testébe. A seb furcsa módon alig vérzett, csak némi megfeketedett alvadék képezett kis tócsát körülötte.

Saunière bal mutatóujja is véres volt: nyilvánvalóan belemártotta a sebbe, hogy a legnyugtalanítóbb dolgot művelje haláltusája közben. A saját vérét használta tintaként, és a saját hasa volt a vászon, amelyre Jacques Saunière egy egyszerű szimbólumot mázolt: öt egyenes vonalat, amely egymást metszve ötágú csillagot ad ki.

Egy pentagrammát.

Saunière holtteste a köldökét keretező véres csillaggal hátborzongató látványt nyújtott. A korábban látott fényképtől is végigfutott rajta a hideg, de most, hogy a saját szemével látta, egyre fokozódó nyugtalanság kerítette hatalmába Langdont.

Ezt ő tette saját magával.

– Mr. Langdon! – szegeződött rá ismét Fache sötét szeme.

– Egy pentagramma – jelentette ki Langdon, a szavak visszhangosan kongtak a hatalmas térben. – A világ egyik legrégebbi szimbóluma. Már Krisztus előtt négyezer évvel is használták.

– És mit jelent?

Langdon mindig elbizonytalanodott, ha erre a kérdésre került a sor. Közölni valakivel, hogy mit „jelent” egy szimbólum, olyan volt, mint megmagyarázni, hogy milyen érzést kellene keltenie egy dalnak – ami más és más volt mindenki esetében. A fehér Ku-Klux-Klan-csuklya a gyűlölet és a rasszizmus képzetét keltette az Egyesült Államokban, míg ugyanez a viselet Spanyolországban a vallásos hit jelentését hordozta.

– A szimbólumok eltérő környezetben eltérő jelentést hordoznak – mondta Langdon. – Az ötágú csillag elsődlegesen pogány vallási jelkép.

Fache bólintott.

– A sátánimádásé.

– Nem – igazította ki Langdon, azon nyomban tudatosítva magában, hogy pontosabban kell megválogatnia a szavakat.

Manapság a pogány kifejezés jóformán szinonimájává vált a sátánimádónak – ami közkeletű tévedés. A szó voltaképpen a latin paganusból ered, amely falusit jelent. A „pogányok” szó szerinti értelemben a tanulatlan vidéki népek voltak, akik megragadtak a természetimádat régi, vidéki kultuszainál. Valójában az egyház annyira félt a villes lakóitól, hogy az egykor ártatlan falusi – vilain – elnevezés idővel a gonosz lélek megfelelőjévé vált.

– A pentagramma – pontosította Langdon – egy kereszténység előtti szimbólum, amely a természetimádathoz kötődik. A régiek két, egy maszkulin és egy feminin részből állónak képzelték el a világot. Isteneik és istennőik azon munkálkodtak, hogy megőrizzék az erőegyensúlyt. Jin és jang. Amikor a férfi és a női erő egyensúlyban volt, akkor harmónia uralkodott a világban. Ha megbomlott az egyensúly, akkor kitört a káosz. – Langdon odamutatott Saunière hasára. – Ez az ötszög minden dolgok női felét képviseli… azt a fogalmat, amelyet a vallástörténészek „szakrális nőiségnek” vagy „istennőkultusznak” neveznek. Saunière mindenkinél többet tudott erről.

– Saunière egy istennőszimbólumot rajzolt a hasára?

Langdonnak el kellett ismernie, hogy ez furcsának tűnhet.

– A legszűkebb értelmezésben az ötszög Venust, a testi szerelem és a szépség istennőjét jelképezi.

Fache végigmérte a meztelen férfit, és felnyögött.

– Az ősi vallások a természet isteni rendjén alapultak. Venus, az istennő és Vénusz, a bolygó egy és ugyanaz volt. Az istennőnek megvolt a helye az éjszakai égbolton, amelyet számos elnevezéssel illettek: Vénusz, Hajnalcsillag, Istár, Astarta. Mindezek az erőteljesen feminin fogalmak a természethez és a Földanyához kötődnek.

Fache most még zavarodottabbnak tűnt, mintha jobban örült volna a sátánimádó szálnak.

Langdon úgy döntött, hogy nem fedi fel az ötszög legelképesztőbb sajátosságát – a valóságosan is a Vénuszhoz köthető eredetét. Fiatal csillagászhallgatóként Langdon megdöbbenve értesült arról, hogy a Vénusz bolygó nyolcévenként szabályos ötszöget ír le az elliptikus égbolton. A régieket annyira lenyűgözte ez a megfigyelés, hogy Vénusz és az ő ötszöge a tökéletesség, a szépség és a testi szerelem ciklikus sajátságainak jelképévé vált. A Vénusz mágikus hatalma előtti tisztelgésből szervezték a régi görögök nyolcévente az olimpiát. Ma már csak kevesen tudják, hogy a modern olimpiai játékok négyévenkénti megrendezése a Vénusz felezett ciklusait követi. És még ennél is kevesebben tudják, hogy majdnem az ötágú csillag lett az olimpia jelképe, és csak az utolsó pillanatban változtatták meg – az öt csúcs helyett öt egymást metsző karika lett, amely jobban tükrözi a versenyek teljességét és harmóniáját.

– Mr. Langdon – szólalt meg váratlanul Fache. – Biztos, hogy az ötszögnek az ördöghöz is van valamilyen köze. Ez világosan kiderült az amerikai horrorfilmekből.

Langdon felvonta a szemöldökét. Hála neked, Hollywood. Az ötágú csillag mára a sátánista sorozatgyilkos mozik elmaradhatatlan kliséje lett, amelyet rendszerint más, állítólagos démoni jelképekkel együtt mázolnak fel a sátánisták lakhelyének falára. Langdon mindig dühöngött, amikor ilyen formában találkozott a szimbólummal; az ötágú csillag eredetét tekintve valójában isteni jelkép volt.

– Biztosíthatom önt – mondta Langdon –, hogy bármit látott is a moziban, az ötágú csillag démoni magyarázata történelmileg hibás. Az eredeti utalás a nőiségre helytálló, de a pentagramma jelképiségét eltorzították az évszázadok során. Ebben az esetben a vérontás által.

– Félek, hogy nem tudom követni.

Langdon Fache keresztjére pillantott, nem tudva, hogyan is fogalmazza meg a mondandóját.

– Az egyház, uram. A szimbólumok nagyon rugalmasak, de az ötágú csillagot a korai római katolikus egyház változtatta meg. A Vatikán irtó hadjáratot indított a pogány vallások ellen, hogy keresztény hitre térítse a tömegeket, amelynek részeként az egyház besározta a pogány isteneket és istennőket, gonosz színben tüntetve fel a jelképeiket.

– Folytassa.

– Ez meglehetősen gyakori zűrzavaros időkben – mondta tovább Langdon. – Az újonnan megszülető hatalom átveszi a létező szimbólumokat, majd idővel eltorzítja őket, hogy kitörölje az értelmüket. A pogány jelképek és a keresztény jelképek csatájában a pogányok veszítettek; Poszeidón háromágú szigonya átalakult az ördög vasvillájává; a bölcs öregasszonyok csúcsos kalapja a boszorkányok szimbóluma lett; Venus ötágú csillaga pedig az ördög jelképe. – Langdon szünetet tartott. – Sajnos az Egyesült Államok katonasága szintén eltorzította a pentagrammát: ez ma nálunk a háború legfőbb szimbóluma. Ezt festik rá minden vadászgépre, és ez díszeleg a tábornokaink váll-lapján. – Ennyit a szerelem és a szépség istennőjéről.

– Érdekes. – Fache a szétvetett tagú holttest felé bökött a fejével. – És a test elhelyezkedése? Ebből mire következtet?

Langdon vállat vont.

– A test helyzete pusztán megerősíti az ötágú csillagra és a szakrális nőiségre tett utalást.

Fache arca elkomorult.

– Hogy mondja?

– Másolat. Megismételni egy szimbólumot a legegyszerűbb módja a jelentés megerősítésének. Jacques Saunière ötágú csillag alakzatában helyezkedett el. – Egy pentagramma jó, kettő még jobb.

Fache követte a tekintetével a Saunière két karja, két lába és feje kirajzolta öt pontot, miközben újra hátrasimította lenyalt haját.

– Érdekes elemzés. – Szünetet tartott. – És miért meztelen? – Felnyögött, ahogy kimondta ezt a szót, a korosodó férfitest látványa nyilvánvalóan visszatetszést keltett benne. – Miért vette le a ruháit?

Átkozottul jó kérdés, gondolta Langdon. Ő is ezen töprengett azóta, amióta először megpillantotta a polaroid képet. Eddigi legjobb tippje az volt, hogy a mezítelen emberi test még jobban alátámasztja a Venusra, mint a nemiség istennőjére tett utalást. Noha a modern kultúra a férfi és a nő fizikai egyesülésének Venusszal való összekapcsolását jórészt kitörölte, az etimológus éles szeme azért felfedezi Venus eredeti jelentésének nyomát az orvostudomány nemi betegségekkel foglalkozó ágát jelentő „venerológia” szóban. Langdon úgy döntött, hogy nem tér ki erre a vonatkozásra.

– Mr. Fache, nyilván nem tudok önnek választ adni arra, hogy miért rajzolta magára Mr. Saunière azt a szimbólumot, vagy miért helyezkedett el ebben az alakzatban, de annyit mondhatok, hogy egy olyan ember, mint Jacques Saunière, a női istenség jelképének tekintette az ötágú csillagot. A művészettörténészek és a szimbólumkutatók széles körben ismerik ezen jelkép és a szakrális nőiség kapcsolatát.

– Remek. És miért a saját vérét használta tintának?

– Nyilván azért, mert nem volt más, amivel írhatott volna.

Fache egy pillanatig hallgatott.

– A magam részéről azt hiszem, azért használt vért, hogy a rendőrség elvégezzen bizonyos törvényszéki orvostani vizsgálatokat.

– Hogyan?

– Nézze meg a bal kezét.

Langdon végigjártatta a szemét a kurátor sápadt karjától a bal kézfejéig, de nem látott semmit. Bizonytalanul megkerülte a holttestet, leguggolt, és meglepve fedezte föl, hogy a kurátor egy nagy, filchegyű szövegkiemelőt szorongat a markában.

– Ez volt a kezében, amikor megtaláltuk – mondta Fache otthagyva Langdont, és elsétálva egy néhány méterre álló, hordozható asztalhoz, amelyen vizsgálati eszközök, kábelek és mindenféle elektromos műszerek sorakoztak. – Nem nyúltunk semmihez. Ismeri ezt a fajta filctollat?

Langdon letérdelt, hogy megnézhesse a toll márkáját.

STYLO DE LUMIERE NOIRE.

Meglepetten pillantott fel.

A fekete fényű filc- vagy vízjeltoll egy speciális, nemezhegyű kiemelő volt, amelyet eredetileg múzeumok, restaurátorok és képhamisítási ügyekkel foglalkozó nyomozók számára terveztek: láthatatlan jelzéseket lehetett vele tenni a tárgyakra. A tollban nem maró, alkohol alapú, fluoreszkáló tinta volt, amelyet csak fekete fényben lehetett látni. Manapság a múzeumok személyzetének napi rutinfelszereléséhez tartoztak ezek a tollak, ezekkel tettek láthatatlan jelzést azon festmények keretére, amelyek restaurálásra szorultak.

Miközben Langdon felállt, Fache odament a reflektorhoz és kikapcsolta. A galéria egyszerre sötétségbe borult.

Langdont növekvő bizonytalanság kerítette hatalmába a vaksötétben. Majd feltűnt Fache sziluettje, élénkvörös megvilágításban. Egy hordozható lámpával a kezében közeledett, amely ibolyaszínű ködbe burkolta az alakját.

– Talán tudja – mondta Fache Langdonra emelve ibolyaszínben világító szemét –, hogy a rendőrség fekete fényű lámpákkal vizsgálja meg a bűncselekmények helyszínét, vérnyomokat és más törvényszéki orvostani bizonyítékokat keresve. Így hát képzelheti a meglepetésünket… – Fache hirtelen a holttestre irányította a lámpát.

Langdon lenézett, és hátrahőkölt a döbbenettől.

Vadul zakatolt a szíve, miközben befogadta a parkettás padlón a szeme előtt felderengő bizarr látványt. A különleges, lila megvilágításban kusza betűkből rajzolódtak ki a kurátornak a holtteste mellé írott utolsó szavai. Ahogy Langdon bámulta a vibráló szöveget, érezte, hogy egyre sűrűbbé válik a mai éjszakát beburkoló köd.

Langdon újra elolvasta az üzenetet, majd fölnézett a kapitányra.

– Mi az ördögöt jelentsen ez?

Fache szeme fehéren ragyogott.

– Pontosan ez az a kérdés, monsieur, amire öntől várjuk a választ.

Nem messze onnan, Saunière irodájában, a Louvre-ba visszatérő Collet hadnagy hevenyészett audio-vezérlőpultot állított fel a kurátor hatalmas íróasztalán. A középkori lovag kísérteties, robotszerű bábujától eltekintve, amely mintha pontosan rámeredt volna Saunière íróasztala sarkáról, Collet egészen otthonosan érezte magát. Föltette az AKG fejhallgatót, és ellenőrizte a bejövő szinteket a merevlemezes felvevőrendszeren. Minden egység működött. A mikrofonok hibátlanul vettek, a hang kristálytiszta volt.

Le moment de vérité, mosolyodott el. Az igazság pillanata.

Majd behunyt szemmel átadta magát a Nagy Galériában folyó, hangszalagra rögzített beszélgetésnek.

Hetedik fejezet

A szerény lakás magában a Saint-Sulpice-templomban kapott helyet, a második szinten, a kórustól balra. A kétszobás lakrészben köves padló és minimális berendezés volt; ezt nevezte otthonának már több mint egy évtizede Sandrine Bieil nővér. Ha bárki megkérdezte, akkor a szomszédos zárdát mondta be hivatalos lakcímeként, de jobban szerette a templom csöndjét, és egy ággyal, egy telefonnal és egy főzőlappal egész kényelmesen berendezkedett odafönt.

Mint a templom conservatrice d’affaires-e, Sandrine nővér felelt a templom működtetésének valamennyi, nem vallási vonatkozásáért – az általános karbantartásért, a kisegítő személyzet és az idegenvezetők alkalmazásáért, az épület zárás utáni védelméért, az olyan szükséges kellékek beszerzéséért, mint a misebor vagy az ostya.

Ma este, kis ágyában alva arra ébredt, hogy csöng a telefon. Fáradtan emelte föl a kagylót.

– Soeur Sandrine. Église Saint-Sulpice.

– Jó estét, nővér – mondta a férfi franciául.

Sandrine nővér felült. Hány óra van? Azonnal fölismerte a főnöke hangját, aki tizenöt év alatt még egyszer sem ébresztette fel. Az abbé nagyon jámbor ember volt, aki rögtön a mise után hazament lefeküdni.

– Bocsáss meg, ha felébresztettelek, nővér – mondta az abbé, akinek szintén álmos és feszült volt a hangja. – Egy szívességre szeretnélek kérni. Az imént felhívott egy befolyásos amerikai püspök. Talán ismered is. Manuel Aringarosa.

– Az Opus Dei vezetője? – Hát persze hogy ismerem. Ki ne ismerné az egyházban? Aringarosa konzervatív szervezete nagy hatalomra tett szert az utóbbi években. Ugrásszerű felemelkedésük 1982-ben kezdődött, amikor II. János Pál pápa váratlanul „a pápa személyes követévé” tette őket, szentesítve egész működésüket. Gyanúra adhatott okot, hogy az Opus Dei ugyanabban az évben kapta a magas kegyet, amelyben a gazdag szekta állítólag csaknem egymilliárd dollárt utalt át a Vatikán hitéletet támogató intézetének – közkeletű nevén a Vatikáni Banknak –, kimentve azt egy fenyegető csődből. Egy másik lépés, amelyre sokan felvonták a szemöldöküket, hogy a pápa „gyorsított eljárással” avatta szentté az Opus Dei alapítóját, mindössze húsz esztendőre csökkentve a kanonizáció gyakran egy évszázadig is elnyúló folyamatát. Sandrine nővér nem tehetett róla, de gyanúsnak találta, hogy az Opus Dei ilyen jól fekszik Rómában, ám a Szentszék döntéseit nem volt szokás vitatni.

– Aringarosa püspök azért telefonált, hogy egy szívességet kérjen – mondta az abbé a nővérnek ideges hangon. – Az egyik híve Párizsban van ma este…

Miközben Sandrine nővér a különös kérést hallgatta, egyre nagyobb zavart érzett.

– Bocsáss meg, de azt mondod, hogy ennek az Opus Dei-testvérnek a látogatása nem várhat holnap reggelig?

– Félek, hogy nem. Nagyon korán indul a gépe. Régi álma, hogy láthassa a Saint-Sulpice-templomot.

– De a templom sokkal érdekesebb nappal. A napsugarak, ahogy beragyognak az oculuson, a változékony árnyékok a napórán, éppen ezek teszik olyan különlegessé a Saint-Sulpice-t.

– Nővér, én egyetértek, mégis hálás lennék, ha megtennéd nekem ezt a szívességet. Odamehet… mondjuk egy órára? Vagyis húsz percen belül.

Sandrine nővér a homlokát ráncolta.

– Persze. Szívesen látom.

Az abbé megköszönte, és letette a telefont.

Az összezavarodott Sandrine nővér egy pillanatig még élvezte az ágya melegét, miközben igyekezett kiűzni az álmot a szeméből. Hatvanéves szervezete már nem ébredt olyan gyorsan, mint régebben, bár a késő esti telefonhívás kétségtelenül felzaklatta. Az Opus Dei mindig rossz érzéseket keltett benne. A rend nemcsak a test sanyargatásának misztikus szertartásához ragaszkodott, hanem a nőkről is középkori nézeteket vallott. A nővér megrendülten értesült arról, hogy a rend nőtagjai kénytelenek fizetség nélkül takarítani a férfiak hálótermeit, amíg a férfiak misén vannak; a nők keményfa padlón alszanak, míg a férfiak szalmazsákon; továbbá a nőket szigorúbb testi fenyítésre kötelezik… újra meg újra meg kell bűnhődniük az eredendő bűnért. Mintha az, hogy Éva evett a tudás fájának almájából, olyan adósságba verte volna a nőket, amelyért az örökkévalóságig fizetniük kell. Szomorú, hogy míg a katolikus egyház java része fokozatosan irányt vett a nők jogainak tiszteletben tartása felé, addig az Opus Dei fellépése a folyamat visszafordításával fenyegetett. Akárhogy is, Sandrine nővér megkapta az utasítást.

Kidugva lábát az ágyból lassan fölállt, és ahogy letette csupasz talpát a kőre, megborzongott. Egész testén végigfutott a hideg, és hirtelen szorongás fogta el.

Női megérzés?

Sandrine nővér istenhívőként megtanulta, hogyan találhat lelki békét a megnyugtató belső hangokra figyelve. Ma este azonban olyan némák voltak azok a belső hangok, mint körülötte az üres templom.

Nyolcadik fejezet

Langdon nem bírta levenni szemét a bíborfényben reszkető szövegről a parkettán. Jacques Saunière utolsó üzenete nem hasonlított egyetlen búcsúlevélhez sem, amelyet Langdon egyáltalán el tudott képzelni.

Az üzenet így szólt:

13-3-2-21-1-1-8-5

O, Draconian devil!

Oh, lame saint!

Noha Langdonnak halvány fogalma sem volt arról, hogy mit jelenthet, azt már értette, miért merült fel Fache-ban, hogy az ötszögnek valamilyen köze van a sátánimádáshoz.

Ó, drákói ördög!

Oh, balga szent!

Saunière szó szerint megnevezte az ördögöt. És hasonlóképpen bizarrnak tűnt a számsor is.

– Egy része úgy fest, mint egy numerikus kód.

– Igen – mondta Fache. – A rejtjelezőink már dolgoznak a megfejtésen. Úgy véljük, hogy ezek a számok kulcsot adnak ahhoz, hogy ki ölte meg. Talán egy telefonvonal vagy valamilyen társadalmi azonosító szűrhető ki belőle. Lát ezekben a számokban bármiféle szimbolikus értelmet?

Langdon újra megnézte a számjegyeket, és rájött, hogy órákba telne, mire ki tudna venni belőlük valamilyen szimbolikus jelentést. Ha Saunière egyáltalán ezt akarta velük. Langdon számára tökéletesen véletlenszerűnek tűntek a számok. Hozzá volt szokva a jelképek átváltozásához, amelyből ki lehetett mutatni valamelyes értelmet, de itt minden – az ötszög, a szöveg, a számok – különállónak tűnt, alapvetően semmi közük nem volt egymáshoz.

– Korábban azt állította – mondta Fache –, hogy Saunière itteni cselekedetei mind arra irányultak, hogy valamilyen üzenetet közvetítsen velük… az istennőkultuszról vagy valami ilyesmiről. De hogy jön ide ez a szöveg?

Langdon tudta, hogy a kérdés költői. Nyilvánvaló, hogy ez a különös közlemény egyáltalán nem illik bele Langdon istennőkultusz-elméletébe.

Ó, drákói ördög? Oh, balga szent?

– Ez a szöveg inkább egyfajta vádiratnak látszik. Nem így gondolja?

Langdon megpróbálta elképzelni a Nagy Galériában csapdába esett, magányosan haldokló kurátor utolsó perceit. Logikusnak tűnt.

– Gondolom, az értelmes magyarázat lehet, hogy bevádolja a gyilkosát.

– Az én feladatom persze az, hogy egy nevet kapcsoljak a személyhez. Hadd kérdezzek valamit, Mr. Langdon. Ön szerint, a számokon kívül, mi a legkülönösebb ebben az üzenetben?