részlet

SCOLAR
2021 Budapest

© Karafiáth Orsolya, 2019
© Scolar Kiadó, 2019
© A képek szerzői

Minden jog fenntartva. A mű egyetlen részlete sem használható fel, nem tárolható és nem sokszorosítható a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

A borítót Legát Tibor fényképének felhasználásával
Koronczi Endre készítette.

Scolar Kiadó, 2021
1016 Budapest, Naphegy tér 8.
Telefon: +36 1 466 7648
scolar@scolar.hu; www.scolar.hu

Felelős kiadó: Érsek Nándor
Felelős szerkesztő: Elekes Dóra
Borító: Koronczi Endre

ISBN 978 963 509 492 9

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Az album

Unalomig nézegettem már a fotókat, mindet ismerem, milyen egy semmi múlt, alig pár kép az egész gyerekkorom, anyámról-apámról pedig még ennyi sincs. Csak a fejemben mozdulnak be, anya másképp mosolyog, apa megszívja a cigarettát. Mit csinálnak még? Mást nemigen. Ülnek a kertben, némák, amúgy sem beszéltek olyan sokat. Állóképek ők, és nem csak azért, mert már halottak. Időnként, ha egyedül ülök otthon, vagy fekszem az ágyban, elém állnak. Mozdulatlanok. Mert nem a folyamat, nem az áradás maradt meg belőlük, hanem ezek a pillanatfelvételek. Egy-egy kép kimerevítve.

Szeretem a régi képeket, üzeneteket keresek bennük. A családomban nem volt divat fotózni, amúgy is fura család, mindig a mának éltünk, megúszni az egyik percet, ép bőrrel átjutni a másikba, vigyázva, hogy a rossznak nyoma se maradjon, a jó meg úgyis olyan tünékeny. Az apám halála utáni nyáron sokat kellett keresgélni, mire találtunk róla pár felvételt. A fiatalkorából két igazolványkép. Szeretem ezt a szót: igazolvány-kép, mintha egy képmás, egy arc igazolná a létezésünket. Egy elkapott mosoly az építőtáborból. „El is felejtettem, milyen szép fiam volt” – mondta a fotókat nézegetve a papa. És ebben a mondatban benne volt minden. A felejtés működése. Mert az arc változik, és mi hozzászokunk a változáshoz, az aktuális törli azt, ami szép lassan múlik el. Apa és a testvére kicsi korukban irtó szép fiúk voltak. Mama mesélte, hogy egy nap a Ligetben hosszan nézte őket egy házaspár, majd a nőből előbukott: „Nem is értem, hogy lehetnek két ilyen csúnya embernek ilyen szép gyerekei!”

Amikor harminc lettem, elkezdtem mindennap lefotózni magam a kis digitális gépemmel. Mindennap ugyanúgy, csak egy portré. El akartam kapni az idő munkáját, hogy pontosan tudjam, melyik ráncot mikor hagyja rajtam, mikor kezd el lazulni a bőröm, hogyan változik meg az arckifejezésem. Aztán véletlenül megnéztem a Megváltó szex című filmet, és szomorúan láttam, hogy ugyanez már a rendezőnek is eszébe jutott. Szerepelt a filmben egy vénséges vénasszony, aki szintén mindennap lefotózta magát: fiatalkorában kezdte, és kilencven felett volt már, amikor meghalt, az utolsó kép a halála napján készült. Rémületes volt látni a fotóhalmazt, és azt, hogy apránként nem tűnik fel semmi. Akiben ott a szépség, ott is marad: nem a ráncok, nem a megereszkedett bőr szedi szét, bontja meg a látványt, hanem az, ami belülről sugárzik. Ezért tetszik a mondás: harminc felett az ember felelős az arcáért. Igenis mi tehetünk a tekintetünkről. Hogy mennyire mély, mennyire nevetős, vagy mennyire fájdalmas. Merem állítani, hogy ki tudom következtetni egy-egy harminc feletti arcból, nagyjából milyen alapszemélyiség tartozik hozzá. Látom, hogy ki a felületes, ki gyötri halálra magát, kiben van ott a képesség a boldogságra, és ki tudja kibontakoztatni azt. Ezért félek olykor a saját tükörképemtől is.

Az egyik legszebb nőt nemrég láttam egy bálban. Ötven felett járt már, rajta elképesztő ruhaköltemény, dohányzott, mint a gyárkémény, és az arcában nem volt semmi szabályos. Mégsem tudtam levenni róla a szememet, amikor csak tehettem, bámultam. Elvarázsolt. A szabadság légköre vette körül. Táncolt, nevetett, hasonszőrű barátjába karolt. Az egyetlen férfiba, aki nem tartotta a dress code-ot: bőrnadrág és zsabós kék ing volt rajta a szmoking helyett. Rájöttem, hogy azok az emberek vonzanak, akik nem ismerik el a kódokat. Akiket úgymond félrekódoltak. Akik nem törődnek azzal, hogyan kell kinézni, hogy mit mondanak róluk. Akik csak abban következetesek, hogy vállalják magukat, a saját szabályaikat. Az én arcom nem ilyen – a szám feletti ráncban ott az igazodás remegése. A homlokomon oldalt a szorongás, hogy nem tetszem, nem vagyok elég. Szerencsére a sok nevetés segít – ezt remélem. Érdekes volt nézni a két nagymamám arcát. Egyikük hiába csupa ránc, valahogy derűs és harmonikus mindig, alma jut róla az eszembe. Jó íz, élet. A másik örökké gyanakodva nézett, nyakabehúzva, két keserű szabdalás a szája széle. Árnyék, este. Az életük.

Miért maradt ilyen kevés fotó rólunk? Nem voltunk fontosak? Amikor a nagyi – anyai nagyanyám – bevonult az otthonba, gondoltuk, viszünk be neki képeket. Nekiláttunk átnézni a nagy albumát. Érdekes módon két csoportra voltak osztva a képek: az album egyik felében az anyai ág, másikban a Karafiáthok. A húgom elhűlve nézett. Hogy ezek szerint a nagyi fejében mi sosem voltunk egy család… Így lehetett, a szó még szomorúbb értelmében is. Mert amikor felhívtam, hogy vinném a képeket, azt mondta, hagyjam a fenébe, látott már mindenkit eleget…

Olyan egyformák a családi albumok! Nézegetjük egymásét, mint a sajátunkat.

Pikkelyek

Mint gyümölcs

Anya őrült jelenetet rendezett az anyák napi ünnepség után. Anya sokszor rendezett őrült jeleneteket. De még ma sem vagyok biztos benne, hogy ilyenkor valóban meg is őrült. Hideg tébolyok voltak ezek. Sokkal valósabbnak tűntek a migrénrohamai, amikor jeges borogatást tett a fejére, és órákig nem tudott megmozdulni. Eleinte azt hittem, ez is csak a műsor része, ám később, mikor rám is rám tört az első, megértettem, micsoda pokol. Csak éppen nekem nem volt két hangos gyerekem, akik a lelket is kiszorítják belőlem (mert bármit csinál az ember, ha suttog, ha lopakodik, ha csak csöndben létezik – egy migrénesnek őrjítő ricsaj). Függönyöket be, anya feje beállt, a rohadt életbe, megint megállt a nap, meg se lehet kérdezni, hogy átmehetek-e az Esztihez. De közben jó is, mert nem leszek leküldve a boltba borért, sörért, nyugalom van, és talán hülye haverok se fognak beállítani. Jaj, remélem, hozzám se jön senki, mert a kapucsengő ilyenkor agyrepesztő, a barátnőim megtanulhatnák végre, hogy nem csöngetgetünk, hanem előre megbeszélünk, és ahhoz tartjuk magunkat. Nem átjáróház a lakásunk, kiabál anya, szétreped a fejem, megértetted? Meg, meg. Meg én. (Máskor anya arca csupa napfény, látom, hogy vár valamire, ah, csöng a kaputelefon, beesik a barátnő, beesik a haver, ma is lesz valami alkalmi parti, Orsika, menj már le pár üveg sörért, hozhatsz magadnak is valami finomat. Persze ez a máskor később van, évekkel később, már a külön lakásban.) Az óvodai ünnepség idején még a nagyszülőkkel laktunk. Anyám szüleivel. Sikerült egyszerre anyát és a nagyit is halálosan megsértenem, hogy utána évekig hallgassam, milyen hülye vagyok, hogy tehettem ezt, hogy járathattam le szegény anyámat, ezek után leshetem, mikor jön el bármilyen ünnepségre, így megszégyeníteni ország-világ, de főleg a rátarti óvónők előtt, és legfőképp a Kati néni előtt, aki már amúgy is szégyentelenül rátepert apára. Apa ugyanis egyszer bejött értem, és mindenki elhűlt, hogy ilyen fiatal (22 éves) és szép (vízilabdás, hosszú hajú) apám van, és még az sem tűnt fel nekik, hogy gyakorlatilag azt sem tudja, melyik a kezem és a lábam. A Kati hatalmas kondérszemekkel bámulta, azt hihette, szegény elárvult hippi egyedül neveli ezt az akaratos és fiús porontyot, hiszen anyát nem láttak se közel, se távol, mindig a nagyi hozta-vitte Orsikát. Most meg ez a retardált hülyegyerek a Petőfi-vers után („Röpűlt felém anyám… / S én csüggtem ajkán… szótlanúl…” stb.) kinek adja oda a csokrot? Na kinek? Hát a másik nagymamának. Szégyen és gyalázat, hát ez a kölyök már az anyját sem ismeri fel?! Anya tombolt, én sírtam, hogy nem akarok hazamenni, én a Dongókába (a Dongó utcába, apa szüleihez) akarok menni, mire a nagyi is rákezdett, hogy hát ezért kosztoltatott és öltöztetett, hálátlan kis dög vagyok. A másik nagyanyám ekkor kézen fogott, és kisétáltunk, nem is tudom, meddig folytatódott a műsor. A szívet mindenesetre anyám kapta, később a kevés megőrzött holmija között bukkantam rá. Alma és a fája. Én mindenesetre elég korán leestem.

Egy pofonról

Gyakran álmodom a halásztelki lakásunkról, ahol hétéves koromtól tizenkét éves koromig éltünk. Csodaszép volt! Milyen boldog voltam ott! Általában akkor megyek oda képzeletben, ha zaklatott periódusban vagyok, ha nehéz az élet, ha úgy érzem, minden összeesküdött ellenem. Csitító, csillapító álom, visszazuhanás valami biztonságosba. Tágasnak tűnik az az élet ott, békésnek – holott valószínűleg nem volt az. Honvédségi lakótelep, a miénk az első épület a sorban, szemben a bolt, a ház és a bolt között tágas placc, a zöld füves rét, az ablakból csodás szomorúfűzre látni. Mindenét imádtam ennek a háznak: a lépcsőházat, a klubhelyiséget, a lakások előtti teret. Furcsa egy közösség lakott itt: kilenc család, mindenki nagyon fiatal, kisgyerekekkel. Azóta is csoda, hogy ami ott történt, az megvalósulhatott: valóságos kis külön köztársaságban éltünk.

Mert a kilenc család valahogy baráti viszonyba került, és az évek során – amíg el nem kezdtük kinőni a teret – ez az összetartó barátság megmaradt. Mindenkinek nehéz volt, hát megpróbáltunk segíteni egymásnak: szabad volt az átjárás, aki otthon volt, vigyázott az összes gyerekre. Dezsőéknél vetítések voltak, Klári süteményeket sütött, Veráék vettek egy videomagnót, náluk lehetett filmet nézni. Az nézett rá a kölykökre, aki éppen ráért, és valaki mindig ráért. A kölcsönújságok és könyvek körbejártak, apám járatta az ÉS-t, Csabiék a Népszabadságot és így tovább. Aki nem bírta az otthoni káoszt, a klubhelyiségbe menekülhetett, de voltak ott társasjátékok is. A folyosón virágok, játékok, kint tároltuk, ami nem fért be a lakásba. Hangos szóra vagy botrányra nem emlékszem. Csak a bandázásokra, nevetésekre. Fel sem tűnt, hogy anyáék mennyire nem tipikus szülők; mindig volt, aki ránk nézett, vagy aki végighallgatott. Dezsőt boldogítottam a legtöbbször, mert Dezső isteni hallgatóság volt, máig megvan, ahogy felemel, felültet az asztalra, hogy szemmagasságban legyek, míg ő dolgozik, és megkérdezi:

– Na, halljuk, jó kislány, mivel bosszantott ma fel az a szörnyű tanító néni?

És nevettem, és meséltem, és utána kaptam gránátalmát, amit Dezső a Szovjetunióból hozott, de mindig csak pár szemecske járt egy-egy jó történetért. Hogy a többieknek is maradjon. De arra Dezső sem vállalkozott, hogy megtanítson szótagolni. Ez anyámra, a viharosra, a gyorsra, a nem túl türelmesre maradt.

A Tengereczki hazaszáll volt az a könyv, amit életemben először: elolvastam. Tudtam persze verseket kívülről, anya mindig sokat mesélt és énekelt nekem meg a húgomnak, de ez volt az a könyv, amit valóban én olvastam el. Imádtam! (És imádom most is.) Anya a Tengereczkiből próbált megtanítani szótagolni is. A mai napig megvannak a ceruzajelek a kötetben, mit mondjak, elég sajátosan oldottam meg a feladatot. Ha csak ránézek azokra a jelekre, nevetnem kell. „Rép-a, ret-ek meg-ére-tt, pir-os héj-a de fény-lett, ki meg-ette de szép let-t!” Főleg ez az utolsó, „let-t” variáció tetszik, utólag el is hiszem, hogy anya azt gondolta, direkt szívatom. Nagyot lendült a keze. Nem emlékszem, hogy korábban valaha is megütött volna… Nagyot lendült a keze, de nem hatalmasat, csak sajnos éppen egy erősen cizellált, éles köves gyűrűt viselt aznap. Felszakadt a homlokom, a mai napig látszik a helye. Emlékszem – és később sokat emlegettük is –, együtt sírtunk. Lett nagy ribillió mind a házban, mind az iskolában. Hiába védtem anyát, hogy véletlen volt, a suliban nem akarták elhinni. Hogy persze, véletlen, mindenki ezt mondja… Én sem hinnék egy felszakadt fejű gyereknek, azt hiszem. És néha arra gondolok, lehet, az emlékezetem is megcsal. A lakás például állítólag iciripiciri volt. Minden évben elhatározom, hogy visszamegyek, és bekopogok, és megnézem. Aztán sosem megyek. Nem szeretnék csalódni az emlékeimben.

Kalitkák

1

Anyám tényleg nagyon szép volt, volt róla két csodás festményünk is. Az egyiken talpig feketében, kalitkával a kezében megy az ablak felé. A másikon a régi piros pongyolája van rajta, gyönyörű a háta íve, hajában tökéletes a dauer. Milyen fiatal! Ételszag árad be a körfolyosóról, a mi kis húsz négyzetméterünkön meg lehet fulladni a hőségtől, de anya a falon hatalmas, nézi apa hátát, apa alszik, pedig már dél van, csöndben kell maradni. Anya, lehet madaram? Nem lehet, csak a koszt csinálja, kiszórja a magokat, te meg nem fogod feltakarítani, és különben is, a nagyi rühelli a madarakat, ebben a lakásban nincs állat, és kész. Nagyi barátnője öklendezik a gangon, az ablakból nézem a pomponos papucsát. Anyu, ha nagy leszek, olyan leszek, mint a Piroska néni! Na, olyan ne legyél. Piroska néni (ma úgy tippelem, nem lehetett több harmincnál) már hangosan visít, hogy nem bírja ezt a szar életet, anya röhög, hogy kinek csinálja a műsort, de aztán kiderül, hogy szimplán magánprodukció az egész, önmagáért szép, hiszen a ház gyakorlatilag üres ezen a kedd délelőttön. Anya is csak azért van itthon, mert beteg vagyok, bárányhimlős, és a nagyi nem tudna vigyázni rám, mert a nagyi megint kórházban van. Apának meg aludnia kell, éjszakázott a műhelyben.

Anya mellett nem túl izgalmas ilyenkor az élet, elvan magában, kötöget vagy hímez, nem figyel senkire, főleg rám nem, ellopja ezeket a félórákat, órákat – amíg épp nem baszogatja senki. Nézi a két képet, merengve, szemét félig lehunyja, a beeső fényben még sápadtabb az arca. Mire gondolhat? Miről álmodozhat? Lehet, hogy csak örül a ritka csendnek? Míg a nagyi nincs, míg az öccse sincs, míg épp nem esik be valami debil szomszéd, hogy telefonálna egyet, ha a Nusika megengedné, mert a házban csak nekünk van telefonunk, a nagyi elintézte. De hamar kibújt a szög a zsákból, hiszen anya és apa nem telefonálgathatott csak úgy még a mamáéknak sem, hiszen a telefon az egy vagyon, és a nagyiék nem szüretelik ám a pénzt! Szóval a szent vonal csak azért kellett, hogy még feljebb lépjünk a házbéli ranglétrán, még inkább megadjuk a módját. És a tévé is csak azért, nyilván, hogy a nagyi hangosan siránkozhasson, hogy a fenébe is, már megint jönne X-né és a részeges Y, komolyan egyedül a hétfő az elviselhető, amikor nem jön a csóringer banda. Az igazsághoz hozzátartozik, hogy a nagyi nem keresztényi szeretetből engedte be a telefonálókat és tévénézőket, hanem teáért, készpénzért, italért, kávéért, ki mivel tudott fizetni. Nem jótékonysági intézmény vagyok, háborgott, miközben számolgatta, mennyivel gazdagodott Z-ék betegeskedő pereputtya jóvoltából, akik állandóan orvosért, rokonért, papért telefonoztak. Illetve hogy mennyit hozott a Ki mit tud, amitől neki amúgy megfájdul a feje – na persze nem annyira, hogy orvosért kellene csörögni.

2

Izgatottan rohanok haza a suliból, már Halásztelken. Hogy anya, anya, ez hihetetlen, a két képünk, hát az a két kép baromi sokat ér, híres képek, tudod, azok, amiken te vagy! Anya a tükör előtt áll, épp a szemhéját mázolja égszínkékre, a fején hajcsavarók, a széken a fekete csipkés ruha, apa diplomaosztójára vette, mintha a kép elevenedett volna meg! Lesz elég pénzünk, csak el kell adnunk valamelyiket! Bár a szívem megszakadna, teszem hozzá, de hát még mindig szép vagy, a tornatanár folyton kérdezi, hogy van az a cakkos szájú, gyönyörű anyukád, Orsika, szóval nem ügy, lesz majd rólad másik festmény, és nem kell apával kiabálnod, meg hallgatni a nagyit, hogy ha ő nem kosztoltatna minket, feldobnánk a talpunk. Anya idegesen odakapja a tekintetét, én hadarva folytatom: de eladhatjuk a telken lévő képeket is, ma tudtam meg, hogy azok is sokat érnek, például az a nyomasztó, amin a testvérek vannak! Vagy amin a dédpapa, tudod, a nagy bajszos, az előszobában! Anya elneveti magát, majd elnéz megint azzal a festménynézéssel, nézi a madaramat, a zöld papagájt, amit megkaphattam, amikor elköltöztünk a nagyiéktól, néz, nem szól egy szót sem. Én még évekig abban a hitben élek, hogy minálunk vannak a híres Rippl-Rónaik, hogy nincs nálunk gazdagabb a Földön, csak titkoljuk. Ma pedig már nem tudom, nem voltam-e tényleg gazdag akkoriban. Hiszen, ha elhisszük, hogy kincsünk van, az maga a gazdagság, nem igaz?

Tartalom

Az album

Pikkelyek

Mint gyümölcs

Egy pofonról

Kalitkák

Zsákjában minden jó

Pikkelyek

Három történet anyámról

A Papa-csillagkép

A baba

Kicsik

Meccs – kicsiben, nagyban

Ursula

Málna

A klipsz

Talmi

A Papa-csillagkép

Bácsiszag

Lenyomat

A Nap

Bácsiszag

Kisvilág

Az első

Kell egy kis áramszünet…

Óda az egykori törzshelyhez

Ezer szerelem és egy se

Szirént szeretni

Akkor

Stoptáblák

Akarsz-e játszani

Vég, játék – A jóslat

A mélypont

A titok

Hosszas előkészület

Csak a mai nap

Átjutni

Egy szelet világ

Elindulunk

A veszély

Egy komoly nagylány

Csőváz

A térkép

Átjutni

Aula

A másik élet

Nemzenész

Agyszaggatás

A hülye

Csótányos

Az első szavazás, és…

Bőven elég

Kinn

Gyerekek

Érthetetlen

Magaspolc

Sorminta

Költő születik

Oszkárról

Az első színdarab

Versek a Kriptából

Pillanat, élesedőben

Az első nagy Nem

Fűzfarejtek

Kezdet

Valahol, nem is tudom, melyik ponton

Mi más? (Öt vibráló történet)

Látható

A szem

Magán

A Fehér Ember

Nem mered?!

A sün

A fűzfarejtek

Út, út, út, bukkanó

Nagy

Szánalmas

Fáradt vérszívók

A megmérgezhetetlen

Tanítások a pénzről

Történet elveszett terekhez

A főnök

Sehova

Szilánkok

Képjegyzék

Köszönet

Köszönjük, hogy a Scolar Kiadó könyvét választotta.
Iratkozzon fel hírlevelünkre a www.scolar.hu honlapon,
vagy keressen minket a facebook.com/scolarklub oldalon!

Forgalmazza:

eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Alegreya Sans – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Roboto Condensed – Apache License 2.0