Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

ELSŐ KÖTET

Eudeline Raymond ifjúsága

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Alphonse Daudet

A CSALÁD TÁMASZA

fordította:
Cserhalmi Irén

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-830-4 EPUB
ISBN 978-963-559-831-1 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

A mű eredeti címe:
Soutien de famille

első kiadás: 1900 körül
az elektronikus változat az 1898. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító
Jean Béraud (1849 – 1935) Les Grands Boulevards
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELSŐ KÖTET

Eudeline Raymond ifjúsága

Egy délceg megjelenésű teremszolga haladt át az előszobán lámpával a kezében. Eudeline Viktor egyet köhintett, hogy hangja bátrabb csengésű legyen és arra kérte, juttassa eszébe az igazgatónak, hogy ő már régóta vár. A szolga meg se fordulva igent intett a fejével és eltűnt a kettős szárnyú ajtó homályában.

A kérelmező már egy jó órája ott üldögélt a szenesláda fekete posztótakaróján és türelmesen várakozott a párisi líceum fakó, vörhenyes kövezetű, hosszú előszobájában, melynek falait óriási, fénymázas geológiai térkép borította.

A szép tavaszutói délután napja alkonyodóra szállt és Eudeline az előszoba ablakain keresztül látta, mint gyúlnak fel a gázlámpák derékszögű fényvonalai az esthomályba borult udvar minden emeletén. Ehhez a sötét udvarhoz diadalmas emlékek fűződtek. Három esztendő óta - még csak tavaly nyáron is, mind a két fia: Raymond és Antonin, osztályaik legelső eminensei, azt a büszke örömet szerezték neki, hogy hallhatta, mint tapsolják és kürtölik szerény nevét, a szegény asztalos nevét, aki nagy szorgalma és erélyessége, no meg talán egy kis szerencse folytán annyira vitte, hogy önállóan űzhette mesterségét.

Oh, ez a zsibongástól zajos udvar, - mely zsúfolva volt gyerekekkel és ünnepi diszbe öltözött szülőkkel; ez az udvar, amely királyi pompájú hermelintől és megbecsülhetetlen prémektől hemzsegett, milyen büszkén haladt ő rajta végig babérkoszorúkkal és kitüntetésekkel elhalmozott két fia kíséretében! Diadalútjukon a dicsőség kíváncsi és irigy moraja zajlott föl köröttük, meg a szegény, színtelen szakállú apa, a templom-utcai nagygyáros utódja nyomán, aki fénylő, vadonatúj felöltőjében, egészségtől és büszkeségtől majd kicsattanó arccal lépdelt a tömegben. Meg aztán a díjak kiosztása után az a kimondhatatlan boldogság, midőn koszorús fiaival kocsiba szállhatott, nyitott kocsiba, amelyben a jutalomkönyvek csillogó aranyozása, meg a babérkoszorúk zöldje villogott. Végigrobogott az egész városon, minden boulevardon büszkén mutogatta magát és Izoard Péter barátjának palais-bourboni lakásáról Javel kisasszonynak, a háziasszonyának Champs-Élysées-i palotájába hajtatott.

- Az igazgató úr kéreti!

E félvállról odavetett felszólításra Eudeline hirtelen felocsúdott álmodozó merengéséből és befordult az irodába, ahol egy szürkeruhás öreg úr, kinek mord arcán fülig ért a féloldalt csapott bársonysapka, levélírásba volt elmerülve és egy pillantást se vetve az előtte zavarodottan megálló jóképű óriásra, s szórakozottan szólalt meg:

- Remélem uram, ön azért jött, hogy végre-valahára a gyermekei tandíj kötelezettségeit lerója.

- Sajnos, nem úgy van, sőt ellenkezőleg azt akarnám kérni, azért jöttem esedezni - hogy - hogy…

A szegény ember, kit e nem várt fogadtatás teljesen kihozott a sodrából, akadozó hangon hebegett, dadogott, arcát ibolyaszínűvé festették a fejébe szökő vér bíborhullámai.

- Bocsánatot kérek, hebegte végre, az asztalra téve óriási méretű vadonatúj cilinderjét, mely őt körülbelül éppannyira feszélyezte, mint a mondanivalója. Ön alig ismer engem, uram, épen csak a gyermekeim révén. Szeretném hát megmondani önnek, uram, mielőtt kérésemmel előállnék, hogy ki vagyok és kik az én jóakaróim.

Az igazgató tiltakozni akart a hosszú lére eresztett mondóka ellen, de ez a szó: jóakaróim szeget ütött a fejébe. Mert a szószátyár mai korban néha a legkisebb embernek is lehetnek igen magasállású protektorai. Ráfanyalodott tehát, hogy türelmesen meghallgassa, miként Eudeline Viktor, aki önerejéből küzdötte fel magát, az Orillon-utcában született egy asztalosműhely gyaluforgácsai közepett.

Két-három évig járt az elemi iskolába, azután mint inas lépett be Rillaume Vilmos műhelyébe és attól többé meg nem vált. A mester feleségül adta hozzá a leányát és később átadta néki üzletét is, mely azonban, sajnos, Eudeline kezei között nem virágzott úgy, mint apósa idejében.

- Pedig hát tetszik látni, igazgató úr, hogy böcsületes képem van és nincs a modoromban semmi, ami visszataszító volna a vevőkre. Kiabálok ugyan; ami igaz az igaz, igenis, kiabálok; heves természetű vagyok; a vér mindjárt a fejembe szökik. De azért soha még a légynek se vétettem, tessék meghinni... Egy gyengém van csak, amelyik nagy káromra volt. Nagyon szeretek építkezni. Óh mennyi pénzt költöttem már műhelyekre, munkásházakra, közlakóházakra…

Az a haragos kézmozdulat, mellyel az igazgató egyet rántott makkocskákkal diszitett sapkáján, megakasztotta nyelvén a szót; de miután az igazgató kezével intett, hogy folytassa, Eudeline nagy hévvel fűzte tovább a szót:

- Mindazonáltal mégis kikerültem volna a csávából kitűnő barátaim segítségével, akik mindannyian nagyon befolyásos emberek. Itt van például Izoard Péter, az országgyűlési gyorsíró iroda főnöke, egy derék, előkelő úriember; a felesége egy gyönyörű kis ennivaló nizzai asszonyka, csak sajnos, kissé gyenge tüdejű. - Igazgató úr bizonyosan ismeri az én Izoard barátomat, egyetemi tanár volt, - nyolcvankettőben nyugalomba helyezték.

- Nem ismerem!

- Meg aztán Javel kisasszony, a háziasszonyom, szintén pártfogásába vett.

- A képviselőnek rokona?

- Igenis kérem, igenis, nagynénje a képviselőnek és belügyminiszteri titkárnak - - Oh uram, az egy nemes szívű nő, ép oly nagylelkű, mint amilyen dúsgazdag. Megszeretett bennünket, engem meg a feleségemet, mert látta, hogy milyen nagy áldozatokat hozok gyermekeim neveléséért meg taníttatásáért és azért, hogy amennyire tőlem kitelik, a munkásaim sorsán is lendítsek.

A hátralékos vételárat számba se vette. A szerződésünk végére járt és ő tizenöt esztendei törlesztésre adta el nekem a telket anélkül, hogy csak egy krajcárral is emelte volna a részleteket. Sőt még az építkezési mániámnak is kedveskedett, amennyiben ingyen adta meg nekem a jogot, hogy háza udvarában egy nagy műhelyt építhessek, amelyet aztán bérbe adhatok és amely majdnem annyit jövedelmez, hogy kifizethetem vele a házbéremet. Mikor az épület tető alá került és kifüggesztettem a kapura a lakást hirdető cédulát, már majdnem kihevertem a bajt, és ime, egyszerre hirtelen meghal Javel kisasszony valami embolida... vagy hogy is hijják következtében… Bocsánatot kérek, nem vagyok nagyon jártas az idegen szavakban… egy szóval, meghalt… és én szerencsétlen flótás most az unokaöccsével és egyedüli örökösével, vagyis jobban mondva annak ügyvédjével és jogi tanácsadójával, Petit-Sagnier úrral, a királyi táblai ügyésszel, állottam szembe. Ez pedig úgy bánt el velem, mint valami rablóval, aki az öreg asszonyt kizsákmányolta, és hivatalosan értesített, hogy ha nem fogom pontosan fizetni a részleteket, Javel Márk úr rögtön felmondja a törlesztéses kedvezményt és úgy a ház mint a felépített műhely, melyre én az engedélyt furfangos cselfogásaimmal csaltam ki a jólelkű vén kisasszonytól, visszaszállnak Javel Márk úrra.

- Petit-Sagnier úr csak kliensének érdekeit védte, ezt nem lehet tőle rossz néven venni, morogta az igazgató, kinek arcvonásai egy pillanat óta újra kemény kifejezést öltöttek.

Eudeline arcának pírját hirtelen sápadtság váltotta fel, az a rózsás halványság, mely a vérbő és elhízott embereket jellemzi. Nagy erőmegfeszítéssel uralkodott csak magán, hogy hevesen fel ne fortyanjon és hogy megfékezze kitöréssel fenyegető dühét. Rövidujjú szőrös kezével görcsösen megmarkolta az íróasztal szélét és nyugodtan válaszolt:

- Képzelheti igazgató úr, mennyire iparkodtam, hogy ezentúl soha hátralékban ne legyünk a törlesztésekkel… ennek áldoztam fel feleségem utolsó ékszereit, amiket szegényke a leányunknak tartogatott, gyémántjait, kasmír-sáljait… sőt annyira mentem; hogy elzálogosítottam…

Az ajkaira toluló vallomásnak iszonyú voltától megrémülve, hirtelen félbeszakította a megkezdett mondatot, aztán zavarodottan folytatta:

- Annyira mentem, hogy megvontam a gyermekeimtől azt az oktatást, melyre oly büszke voltam, hogy őket benne részesíthettem, mert magam, sajnos, nem tanultam semmit, Ah uram, én, aki kölyökkoromban irigy szemmel néztem a Charlemagne líceum kapujánál azokat a gazdag gyerekeket, akik iskolába járnak és tanulhatnak; én, aki annyit szenvedtem saját tudatlanságomtól, akinek egyetlen dicsősége és boldogsága az volt, hogy azt mondhattam magamban: a fiaim fognak tudni latinul, a fiaim tudósok lesznek! Gondolja meg uram, minő kétségbeejtő csapás volt az, hogy most hónapokig otthon kell őket tartanom, mert a tandíjat házbérre fordítottam… Oh uram, mennyit sirtam én az anyjukommal együtt, amikor láttam, hogy a szegény gyermekek otthon ődöngenek tétlenül, különösen, ha elgondoltam, hogy ez a nagy áldozat úgyis kárba veszett, mert mégis elkótyavetyélik az ingóságaimat… mert ez az, ami bennünket most fenyeget… az árverés… a…

Hangja zokogásba fúlt. De az igazgató türelmetlen mozdulatát látva, volt annyi lelki ereje, hogy visszafojtsa.

- Ne féljen igazgató úr, nem akarok öntől pénzt kölcsönkérni; csak egy nagy kegyért esedezem alássan. Nemsokára itt az írásbeli pályamunkák ideje, melyeknek alapján kiosztják a jutalmakat; engedje meg, hogy a gyerekek az írásbeli dolgozatok napján bejárjanak az iskolába. Mindketten biztosak benne, hogy a maguk osztályában az év végén ők lennének az elsők. Kérem, ne fossza meg őket ettől az örömtől; ne fosszon meg engem e gyönyörűségtől; ez úgyis az egyetlen örömöm, ami számomra még megmaradt ebben az életben!

- Lehetetlen, uram, ezt nem engedhetem meg. A fiai csak az esetben járhatnak újra előadásokra, ha ön megfizeti a hátralékos tandíjat.

Eudeline mind a két kezével az íróasztalba kapaszkodott ép oly görcsösen, mint ahogy kéréséhez ragaszkodott. Könyörgött, rimánkodott. Legalább az idősebbiknek, egyedül csak az idősebbiknek, aki a harmadikat, a döntő nagy pályázat esztendejét járja, engedjék meg, hogy abban iskolatársaival együtt részt vehessen.

Az igazgató felpattant ültéből.

- Az iskolai szabályzat tiltja.

Egyúttal megnyomta ujjával az íróasztal fölötti villamos csengő gombját, mire Eudeline, be se várva a teremőr megjelenését, meghajtotta magát és szótlanul távozott.

Még az imént, amint felhaladt a széles kőlépcsőn, melynek gázlámpáit ép felgyújtották, szívében hivő reménység derengett: a líceumbeli tanár urakba vetett szent bizodalom, a latinul tudó úri emberek iránti bálványozó tisztelet. Nem várta ugyan a tényleges segélyt, de legalább jóságos szavakat remélt: antik remekírókból merített, szemenszedett vigasztaló idézeteket. Ámbátor a büszkesége hónapok óta visszarettentette ettől a lépéstől, mégis azzal a biztos meggyőződéssel jött, hogy meglesz a várt eredménye és minden bajában megvigasztalta az a gondolat, hogy Raymond majd részt vesz a nagy, általános pályázatban és hogy az Eudeline névtől fognak visszhangzani a Sorbonne ódon falai. Most, hogy ez a reménye is füstbe ment, vége mindennek. A sok csapás közül csak ezt az egyet látta maga előtt. Honnan vegye ezt a sok pénzt, hogy a két negyedév hátralékos tandíját megfizesse?

Midőn a Charlemagne líceum kapujából kifordult, egy név villant meg az agyában: Izoard, a palais-bourbonbeli hivatalnok, akinek meg se merték mondani, hogy a gyerekek már három hónap óta nem járnak iskolába. De azonnal ezer ellenvetés cikázott át a lelkén. Izoard, aki feleségét Nizzába kísérte, tán nem érkezett még haza. Meg aztán mennyi tengersok pénzzel adósak neki már eddig is; az utolsó hetek munkásbérével, a tizezer frankkal, amibe az építkezés került… Nem, nem, más kibúvót kell keresni… De mit? Kinek az ajtaján kopogtasson?

Egyszerre csak, midőn érezte, hogy a finoman permetező esőtől átnedvesedett a haja és forrón lüktető homloka, észrevette, hogy még mindig kezében tartja a kalapját. Minő iszonyú lelkiállapotba hozta ez a látogatás! Oh, annak a vén, portás sipkájú gazembernek sejtelme se volt arról, hogy egy ízben az íróasztala, meg a hatalmas tintatartója és az előtte felhalmozott iratok és kartonok közel voltak ahhoz, hogy vele együtt a levegőbe repüljenek.

Eudeline még most is érezte, hogy a keze reszket és a térde megcsuklik alatta a visszafojtott dühtől. A sáros és lucsoktükrű járdán jobbra-balra tántorgott, mint akkor, amidőn életében először és utoljára csípett volt be - a kereskedelmi utazók bankettjén, amelyen épp Javel Márk maga elnökölt. Hej, aznap este beh hatalmas szónoki szusza volt az Indre és Loire képviselőjének; hogy dagadozott szép fehér mellénye és hogy duzzadozott délceg férfias keble ama csengő frázisoktól, melyekben felindulástól rezgő hangon, reszkető szempillákkal hangoztatta, hogy jelenleg minden jó hazafinak kötelessége a köztársasági felebaráti könyörület… Különben lehet, hogy Javel tényleg hisz is abban az emberi szolidaritásban, amelyet oly ékesszólóan fejtegetett, lehet, hogy csak Petit-Sagnier, az ügyvédje, lovalja bele ezekbe a kegyetlen intézkedésekbe, aminő ez a szombatra kitűzött árverés.

- Ha tán elmennék hozzá… ha ville l’éveque-utcai lakásán felkeresném őt személyesen és kegyelmes elnézésért esedezném; ő tán emberségesebb, mint ügyvédje.

Igy tűnődött Eudeline, amidőn a gyár udvarán végig haladt. A munkások már hazamentek; az egész épületben eloltották már a lámpákat, csupán az irodában égett még egy gázláng. A lépcső alján, a portás ajtaja előtt, egy pillanatig megállt.

- Eudeline úr, az ön címére érkezett valami, szólalt meg a házmester, az alárendeltek ama komor, mintegy messzi távolból jövő hangján, akik tudják, hogy a cég már nem viszi sokáig.

Eudeline átvette a két iratot, a mit a portás átnyújtott neki; az egyik egy árverési tudósitás volt, mely a szombatra kitűzött árverésről hivatalosan értesítette, a másik egy levél, amelyet közömbös ujjal bontott fel. Egy pillantással átfutotta és a saját szemének sem hitt.

- Holnap délelőtt tizenegy órára a vizsgálóbíró elé idézik.

Ezer mennykő, erről teljesen megfeledkezett. úgy érezte, mintha a lépcsőház szakadna a fejére, megingott és két-háromszor ismételte hangosan, oly hangosan, hogy a portás fülkéjébe is behallatszott:

- Most meg kell halnom… nem marad hátra egyéb, mint a halál…

Benyitott a földszinti pénztárba, elbocsátotta Alexis urat, a könyvelőt és csak hajnalfelé ment fel a szobájába. Az egész éjszakát két levél megírásával töltötte, amelyeket kétségkívül többször újra meg újra átfogalmazott. Íme e levelek, vagyis inkább e végrendeletek egyikének szószerinti másolata:

Kedves Péter barátom!

A húsvéti szünidők íme elmúltak és a képviselőház összeül újra. Úgy tartom, hogy te ez idő szerint Nizzában hagytad a betegedet kedves leányával együtt és hogy jelen levelem, mely hírül adja néked halálomat, már a Palais Bourbonban talál. Igen, a halálomat, jól olvastad. Előre nem látott körülmények, melyek legyűrték erőmet, arra kényszerítenek, hogy erőszakkal váljak meg ettől az élettől. Szegény nőm el fogja mondani, ha tudja, azokat az okokat, melyek engem e kétségbeesett elhatározásra indítottak, én magam nem merem tenni; nagyon szégyellném bevallani azt, hogy a te barátod, a tősgyökeres negyvennyolcas, mennyire meggyalázta nevének mocsoktalan becsületét. De mindazonáltal nem akarok meghalni úgy, hogy neked Istenhozzádot és köszönetet ne mondjak és tőled bocsánatot ne kérjek. Oh, bocsánatot mindenekelőtt azért a tizezer frankért, a melyet nekem kölcsönbe adtál és amit magammal viszek a sírba. Ha Javel Márk, az én új háziuram, becsületes ember, vissza fogja neked téríteni annak az épületnek a költségeit, amelyeket te fedeztél és amelytől ő húzza a házbért. Ezzel a levéllel egyidejűleg írok én neki is és remélem, ő kegyesen tudomást fog róla venni és talán kezedre fog járni abban is, hogy a fiaim részére egy ingyen helyet eszközölhess ki a gimnáziumban, hogy befejezhessék tanulmányaikat. Különösen az idősebbik fiam, Raymond számára, aki arra lesz hivatva, hogy majd engem helyettesítsen, hogy halálom után a család feje és támasza legyen. Kérlek, édes jó öreg Péterem, hadd folytassa ő csak tanulmányait és soha üzletember ne legyen. Az üzletember élete rosszabb, mint a bagno. Az ember minden percben a becsületét és vagyonát kockáztatja. A két fiam közül legalább az egyik kerülje ki ezt a sorsot. És most, kedves pajtásom, még egyszer, utoljára ölellek és csókollak és köszönetet mondok a feleségednek és Geneviève kisasszonynak azért a szíves figyelmességért, amit nőm és kis leányom irányában tanúsítottak. Hidd meg, hogy a szívem vérzik, amiért el kell szakadnom örökre az én drága kis világomtól; de ennek meg kell lennie, az ő boldogságukat vásárlom meg ez áron.

Éljen a demokrata és szocialista köztársaság!

Eudeline Viktor.

Izoard Péter, aki az előtte való este tért volt haza a törvényhozó-testület palotájában lévő kicsiny lakásába, mely feleségének és leányának távollétében elhagyatottnak, üresnek és óriási méretünek tűnt fel előtte, épen magányos ebédjéhez ült le a palota belső, deszkapallós udvarára nyiló nyitott ablak mellett, amelyen át a többi villásreggeliző hivatalnokok zajos villa- és tányércsörömpölése felhallatszott, midőn az irodaszolga ezt a levelet hozta volt neki. Egy pillantást se vetve az aláirásra, lecsapta az asztalkendőt, összeszedte minden heverő pénzét és az első fiakker, amely a Bourgogne-utcán végigrobogott, lóhalálában a Temple városrész felé vitte a fekete szemöldökű, őszbe vegyülő bajszu kis emberkét, aki a kocsiban oly szenvedélyesen hadonászott, hogy majd bezúzta az ablaktáblákat és marseille-i pátosszal és hanglejtéssel az utcák lármás zajában egyre azt hangoztatta:

- Eudeline öngyilkos? … Eudeline becstelenséget követett volna el? … Mennydörgős mennykü, ezt csak akkor hiszem, ha látom.

Az egész városrész hosszában és széltében, melynek lejtős utjain a déli órában zsibongó éhes tömeg sürgött-forgott, gyümölcsöskofák, virágárusok, zöldséges parasztok meg halas-asszonyok a járda szélén sorba állitották kézi talyigáikat. A frissen sült kenyér és a kirántott hal meleg párolgó illatárja közepett a munkás-zubbonyba öltözött lányok és pőremellű napszámosok kenyérrel hónuk alatt és zsiros papirral a kezükben egymást lökdösve, kiabálva, nevetve és fecsegve hullámzottak föl és alá.

E zajos élettől lüktető zsibongás láttára minden kerékfordulás megerősítette Izoard Pétert a maga optimista meggyőződésében. Mindenütt delet harangoztak a templomok tornyain és a gyárak udvarain; delet harangoztak, az éhség, az élet önző óráját, mely az utca minden járókelőjének egy és ugyanazt a falánk, szórakozott, sóvár kifejezést kölcsönzi: a tengerfenéki, zsákmányvadászatra induló czápa prédasóvárgását.

Öngyilkosságot elkövetni - - ugyan ki teszi ezt? Hát reggelizni ki fog akkor?

De midőn leszállt a kocsiról; az Eudeline ház mindenféle szinü és nagyságu tölgyfahasábokkal megrakott udvarának hátulsó részében egy vadonatuj épület vakitó fehér vakolatát pillantotta meg, melynek föstött vászoncimtábláján ez a felirat volt olvasható:

»NAGY BOLTHELYISÉG KIADANDÓ!«

szívét dermesztő hideg fagyasztotta meg. Ő azt hitte, hogy Eudeline kiadta már a műhelyét. Felesége hosszas betegeskedése meg az utazás következtében soká nem látták egymást. Szíve még jobban elszorult, mikor az egyik inasgyerek, aki fedetlen fővel vígan fütyörészve haladt végig az udvaron, kérdésére azt válaszolta, hogy az úr igenis reggel elment és azóta még haza nem jött. Midőn az első emeleti lakásba becsengetett, keze reszketett.

A három lépcsővel felemelt régi lakosztály ajtaja félig kinyílt és egy sudárnövésű, körülbelül tizenötesztendős vézna, szőke fiú dugta ki könnyben ázó, rémült, ijedt arcocskáját.

- Mi az Raymond, mi a baj? kérdé Izoard.

A gyermek nem válaszolt, hanem kétségbeesett arckifejezéssel intett neki, hogy kerüljön beljebb, betuszkolta a folyosóra és aztán zokogva borult a vállára.

- Izoard bácsi, hol van a papa? Mondja meg, hol van a papa?

Ugyanebben a percben Izoard úr érezte, hogy kezeit forró könnyekkel és égő csókokkal borítják; a másik fiú volt az, a kis vörös hajú Antonin, aki valahonnan a föld alól termett mellette és beléje csimpaszkodva, szintén azt kérdezte, hol a papa, de halkan, összeszorított fogakkal, állkapcsai görcsös rángatódzásával. A gyermeki fájdalom ez őszinte és igaz megnyilatkozása annyira meghatotta a marseille-it, hogy egyre törülgette a szemét és kereste a szavakat:

- De édes gyermekeim, én nem tudom, hol az apátok. - - Én délvidékről érkeztem haza és véletlenül kerültem ide.

Midőn aztán jobbra-balra maga mellé ültetve egy-egy fiút, letelepedett az üres szoba szívet facsaró zűrzavara és rendetlensége közepett, Izoard a zokogástól és panaszos jajgatástól megszaggatott szavakból lassanként megsejtette az itt lezajlott családi drámát, melyben most már, sajnos, kénytelen volt hinni.

Az apjuk az egész éjszakát az irodában töltötte. Reggel egy rettenetes jelenet zaja ébresztette fel őket, mely a szülők hálószobájában folyt le. Eudeline rekedt hangon kijelentette, hogy neki megy a Szajnának, nem marad más hátra. Erre aztán gyors léptekkel futott ki a házból, az anyjuk sírva követte őt és összetett kezekkel rimánkodott neki, hogy ne haljon meg. Ők azóta remegve itt várnak és nem tudják, mi történt.

Izoard iparkodott őket megnyugtatni. Hisz’ ismerik az apjukat, hogy milyen hirtelen természetű és indulatos ember, de azért gyöngéd szeretettel ragaszkodik a családjához. Iszonyú katasztrófáknak kellett történniük, hogy őt ilyen kétségbeesett elhatározásra bírják.

Katasztrófáknak?

Az idősebbik fiú azzal a koravén arckifejezéssel beszélt, melyet a szerencsétlenség koraérettsége kölcsönöz a gyermekeknek.

- Mióta ön elutazott, Izoard bácsi, sok katasztrófa ért bennünket. Tessék körülnézni, a faliórát meg a függönyöket mind eladták, alig van bútorunk. Isten a megmondhatója, hogy mi mindent adtunk már el és zálogosítottunk el, csakhogy azt a rettenetes részletet megfizethessük. Tóni vitt el mindent a zálogházba, mert én nem mertem és a papát meg a mamát mindenütt ismerik. De még ez mind semmi. Hiszi ön azt, Izoard bácsi, hogy már három hónapja nem járunk iskolába?

A két fiú, amint igy mellény és nyakkendő nélkül, papucsba bujtatott lábbal csoszogtak körötte, tényleg a rendes kerékvágásból kizökkent henyélők ama közös vonását tüntette fel, mely az iskolát kerülő diákokat és szolgálatot mulasztó katonákat jellemzi.

- Az fájt szegény papának legjobban, hogy minket az internátusból kirekesztettek. Sokkal jobban búsult rajta, mint azon, hogy a kis Dinát Cherbourgba kellett küldeni a keresztanyjához, aki őt el is vállalta. Ekkor aztán hirtelen mindketten felkiáltottak:

- Itt a mama!

Annyi időt se engedtek neki, hogy leüljön és felhajtsa a fátyolt láztól remegő ajkairól, könnytől bíborfoltos, halovány arcáról.

- Mama, hol hagytad a papát? kiáltották mind a ketten egyhangúlag.

- Az apátok, gyermekeim… az apátok…

Hazugsággal akarta őket ámítgatni, nehogy gyermekszívüket elviselhetetlenül nehéz csapással sújtsa hirtelen; de Izoard váratlan jelenléte, a jó barát részvétteljes, mélyen megszomorodott arca lelohasztotta a bátorságát. Tudott ő is arról a levélről, amit a férje irt neki és tudta azt is, hogy az első szóra, egyetlen egy árva szóra, amit váltanak, zokogásra fog fakadni és elárul mindent. Azért beérte hát néma köszöntéssel, mintha Izoard jelen se volna és erőltetett nyugalommal azt felelte:

- Mikor elhagytam apátokat, nyugodtabb volt… Remélem, mára nem kell félnünk semmitől.

A szegény asszony félrefordította a fejét, hogy kikerülje gyermekeinek rájaszegzett gyanakvó, fürkésző pillantásait.

- De hát miért hagytad őt magára, mama? kérdezte Raymond bizalmatlan, szinte szigorú hangon.

Az anya mélyen lehorgasztotta gondtelt fejét és igen szelíden, igen alázatosan válaszolt, akárcsak férjével állna szemben vagy mintha legidősebb fia máris a családfőt helyettesítené:

- Hogy titeket megnyugtassalak, édes magzataim.

Aztán minden további kérdezősködést kikerülendő, Izoard úrhoz fordult és szívet tépő, kétségbeesett szempillantással, mely hallgatagon elárulta a szörnyű valóságot, sóhajtotta:

- Javel Márk úr nagyon kegyetlenül bánt el velünk.

- Ezt nem tudom felfogni, nem én, dörmögte a rengő szakállú, tömzsi kis emberke. Javel, akivel én gyakran érintkezem, a parlamentben a republikánusok színe-javából való; ő is a nép gyermeke és a kiskereskedők osztályából cseperedett fel, melynek minden ügyes-bajos dolgát töviről-hegyire ismeri szülőházi tapasztalatból. Ezernyolcszázhetvenben, az ostrom alkalmával, hallottam őt egy nyilvános gyülekezeten szónokolni; a váltólejárat meghosszabbításáról beszélt és az egész hallgatóságot mélyen meghatotta néhány rövid mondattal, melyben leírta, hogy minő lelki gyötrelmeket okoz a kiskereskedőnek a váltó lejárása… És ez az ember, aki oly szívet indítón szónokolt erről a tárgyról, ez volna a legaljasabb kétszínű alakoskodók egyike? … A kocsim lenn áll a kapunál, hadd jöjjenek velem a gyerekek, elmegyünk a helyettes államtitkár úrhoz. Szentül meg vagyok róla győződve, miként ő neki nincs tudomása arról, hogy maguknál árvereztetnek és mindenesetre jótállok érte, hogy nem fogják elárverezni.

- Az Isten hallgassa meg szavait, sóhajtotta a szegény anya.

Aztán rájuk parancsolt, hogy öltözködjenek fel gyorsan, de nem mert a szemükbe nézni.

Mikor a fiuk elhagyták a szobát, a torkát fojtogató zokogás hangos jajszóban tört ki.

- Oh, szegény kis báránykáim, zokogta arcát kezeibe temetve.

Izoard melléje ült a pamlag szélére, melyre a könnyekre olvadó asszony lerogyott. Alig mert kérdezősködni.

- Hát igaz legyen? Eudeline tényleg megcselekedte volna azt, amivel fenyegetődzött?

Eudeline asszony a fejével integetett, hogy úgy van, de arcát még mindig cérnakesztyűs kezeibe rejtette.

Izoard kővé meredten bámult rá.

- De hisz ön nem volt tanúja annak, hogy megtette? Csak nem engedte volna, hogy öngyilkos legyen? Meg aztán egy pár rongyos forint miatt az ember nem öli meg magát. Hoztam most is pénzt; az igaz, hogy nem sokat, de mégis jobb ez is, mint a semmi.

Ez élénk, taglejtésekkel kisért, lázas izgatottsággal kibökött, szaggatott szavak hallatára a szerencsétlen asszony némán rázta fejét:

- Oh Izoard uram, ha tudná…

Izoardnak hirtelen eszébe villant, hogy Eudeline levelében holmi becsületbeli vétséget emlegetett.

- No, hadd halljuk, beszéljen nyíltan; ilyen régi, jó barátnak meg lehet vallani mindent.

- Tudja meg hát kérem, a dolog úgy áll…

Aztán alázatosan lehorgasztott fővel, mintha a gyóntatószékben ülne, tompa hangon megsúgta neki azt a szívet tépő vallomást, melyet szegény ura az imént közölt vele, amint lassú léptekkel végigsétáltak a Szajna-csatorna partján.

Oh jaj, mindig csak a Javel Márktól való velőt fagyasztó rettegés kínozta. Hogy megfizethesse a házbért, elzálogosította a gyárnak bizományba kapott árucikkeit. Ezek aztán persze lejáratkor odavesztek, mert nem volt pénze, hogy kiváltsa vagy prolongálja. A károsított felek aztán beperelték őt és a vizsgálóbíró magához idézte; a fegyház, a Mazas[1], a becsületvesztés és a gyalázat várt reá és gyermekeire.

- Oh, barátom, ez az, ami őt különösen megőrjítette, az a gondolat, hogy a fiainak pirulniuk kell majd apjuk neve miatt, hogy az olyan derék, becsületes emberek, mint a milyen ön, Izoard úr, nem fognak többé szóba állni vele. Képzelheti, hogy én tiltakoztam, hogy kértem és rimánkodtam, ne ölje meg magát. De ő oly meggyőző erővel beszélt, oly megcáfolhatatlan érveket hozott fel annak bizonyitására, hogy az ő halála az egyetlen mód arra, hogy az egész dolgot jóvá tegye és önmagát a börtöntől, gyermekeinket meg a gyalázattól megmentse. Végre már nem tudtam, mit feleljek. Hisz ön tudja, milyen zsarnok, erőszakos ember volt szegény; én mindig engedtem, mert mindig én huztam a rövidebbet. Sikoltoznom kellett volna; olyan erősen bele kellett volna csimpaszkodnom, hogy ne tudjon lerázni… De én annyira meg voltam semmisülve; a fejem szédült, megállt az eszem. Ő meg hirtelen azt mondta: »Csókolj meg, anyukám, és menj haza, de vissza ne fordulj« Én meg úgy tettem, amint ő parancsolta… és most itt vagyok és nem tudom, mi van vele… Oh, én édes, szegény jó uram, az Isten oltalmazzon meg.

A gyerekek visszajöttek.

Anyjuk remegő kezekkel igazított egyet-mást az öltözetükön, mialatt Izoard megdöbbenve gondolkodott ezen a hősies öngyilkosságon, melybe ez a szerencsétlen rabasszony oly naiv együgyűséggel egyezett bele.

- Hadd legyen legalább valami haszna a halálának, mondogatta magában, mialatt kocsiján elvitte a gyerekeket a Ville l’Evéque-utcába, ahol a belügyminiszteri helyettes államtitkár kerttel körülvett ódon magánházban lakott, a minisztérium közvetlen szomszédságában.

Az országgyűlési gyorsírói iroda főnöke sajtó alá rendezi az országgyűlési tudósitásokat és megspékeli azt ilyesfajta mazsolákkal: »helyeslés jobbról, tetszés balról, zajos mozgás, hangos helyeslés, hosszas tapsvihar«. Magától értetődik tehát, hogy minden képviselő érdekében áll az, hogy vele jó lábon legyen. Izoard tehát biztos volt benne, hogyha ő küldi be névjegyét az államtitkár úrnak, még ha véletlenül villásreggelinél ül is, nem fogja őt váratni, s nem fogja kiüzenni, hogy jöjjön máskor, mint ahogy föltétlenül megtette volna más, nálánál sokkal magasabb rangú hivatalnokkal.

Alig hogy bevezették őket az államtitkár úr dolgozószobájába, - amilyenhez hasonlót még a gyerekek nem láttak, - a Charlemagne líceum igazgató szobája ehhez hasonlítva szegényes előszobának volt nevezhető, - ebbe a gyönyörű, fényesen berendezett szobába mely olyan magas akár egy templom, művésziesen festett ablaktábláival, puha perzsaszőnyegekkel kipárnázott, ódon tölgyfafaragványú bőrszékeivel, melyek bizonyos ünnepélyes távolságban sorakoztak a fal mentén, - zavaros félénkség szállta meg őket. De teljesen kijöttek a sodrukból, midőn látták, hogy egy délceg, rózsásarcú, gondozott, szőke bajuszú úri ember, kinek telt idomain, hajlékony mozdulatú testén feszült a sötét, angol gyapjúszövetű öltözet, mindkét kezét az érkezők felé nyújtva sietett elébük, az asztalkendővel a hóna alatt; mintegy jelezve, hogy villásreggeli közben tart.

- Kedves barátom, minek köszönhetem ezt az örvendetes látogatást?

Izoard a két gyermekre mutatott:

- Államtitkár úr, ezek az ön lakójának, Eudeline úrnak a fiai.

Javel Márk úr mosolya e szavaknál azonnal odafagyott ajkára, szája széle vonaglott, arca elfakult és lesütött szemmel hebegett néhány magyarázó szót:

- Hogy ő éppen ma reggel kapott Eudeline úrtól egy igen egzaltált levelet, amolyan levelet, minők a nagy állásban lévő emberek kezébe mindig halomra érkeznek és hogy ő azt a levelet azonnal elküldte Petit-Sagnier ügyvédjéhez, aki a Javel-féle örökség kezelésével van megbízva. Íme, itt a sürgöny, melyet az ügyvéd válaszképen küldött.

Izoard apó, akinek az államtitkár egy diszkrét mozdulattal lopva a kezébe nyomta a sürgönyt, erre gyorsan azt felelte:

- Sajnos, nincs mit titkolnunk e szegény gyermekek előtt.

Aztán hangosan olvasta:

»Ebből az egész öngyilkossági meséből nem hiszek én egy szót se. Az az ember az unokaöcscsel folytatni akarja azt a kizsákmányolást, amit a nénjével művelt. A holnapra, azaz szombat délutánra kitűzött árverést fönntartom.«

A két fiú egy érzésre hevülve, dühös megbotránkozással pattant föl abból a szögletből, ahová önkénytelenül félénken vonultak félre. Mind a ketten egyszerre akartak szólni; a kisebbik, a vörös hajú Toncsi, indulatos felgerjedését, szenvedélyes taglejtésekkel tudta csak kifejezni. Ideges, görcsös rángatódzás akasztotta meg a nyelvét, hogy a szavak nem tolulhattak ki dühösen vicsorított, összeszorított fogai közül. Raymond, az idősebbik, mutáló hangjával és magas növésű, vézna, hosszú testével, szintén nem volt sokkal ékesebben szóló az öccsénél; de minthogy igaztalanul sértegetett és gyalázott apjuknak szüksége volt védőre, a gyermek emberül megállta helyét;

- Nem, az apjuk nem csaló. Ha azt mondta, hogy megöli magát, hát bizonyosan szándékában is volt, hogy megtegye; és azért öli meg magát, hogy meneküljön azok elől a gaz majmok elől, akik őt kérlelhetetlenül üldözik, mint Petit-Sagnier, meg mások is. A világ meg fogja ezt tudni, ő mindenütt el fogja mondani, ki fogja írni a lapokba… azt fogja tenni, igen, meg ő!

- Az apjuk már meg is ölte magát, nekik ugyan még nem mondtuk meg, súgta oda Izoard úr, akit ez a kétségbeesett kifakadás megszeppentett.

De a Javel Márk úr ajkain lebegő bágyadt, szánalomteli részvétmosoly csakhamar annyira megvigasztalta, hogy abban a hiszemben, miként a magas rangú államhivatalnok épp oly mélyen meg van hatva, mint ő maga, nem is restellte a pilláin rezgő két nehéz könnycseppet, mit a gyermekek panaszos feljajdulása szemébe csalt. Szegény jóhiszemű öreg; azt hitte, hogy egy gyakorlott politikust, aki finom angol szövetruhákban jár, meghat az ilyen Diderot korába való családi dráma. De a gyerkőc ám a lapokat emlegette és azoktól félt az államtitkár úr. Maga előtt látta már a reggeli lapokban azt a hasábos cikket, mely »Javel öröksége« cím alatt hírül hozza Eudeline Viktor öngyilkosságát, meg a gyermekeknek nála tett látogatását. No, hiszen szép port verne föl az ilyen história. Jóvá kellett hát tenni gyorsan azt a hibát, amit Petit-Sagnier tett. Szerencsére a marseille-i származású Izoard bácsival van dolga, aki épp oly háládatos, mint a mily fecsegő természetű; elbűvölő nyíltsággal nyújtotta hát neki jobbját és melegen megszorítva a kezét, igy szólt:

- Kedves barátom!...

Javel Márk úr mindenkit igy titulált, akinek más hangzatos címet nem adhatott.

- Köszönöm, hogy elhozta nekem ezt a két fiatal embert és igy alkalmat nyujt arra, hogy egy végzetes igaztalanságot jóvá tegyek.

Aztán isteni nyájassággal fordult a kővé meredten rábámuló Raymondhoz:

- Fiatal barátom, nem tudom, vajon az édes apja dűlőre hajtotta-e végzetes tervét… Remélni akarom, hogy még eddig nincsen semmi baj. Mindenesetre mondja meg az én nevemben kedves anyjának, hogy habár a becsületes emberek más nyelven beszélnek, mint a törvénytudó urak, maguknál nem lesz árverés se most szombaton, se a következő szombatokon.

- Tudtam, oh tudtam, hogy az én Javel Márkomban nem fogok csalódni! kiáltott fel Izoard úr örömrepeső arccal és nagy önmegtagadásába került, hogy a nyakába ne boruljon a szónokló államtitkárnak.

Harmadnap tényleg nem is az árverés folyt a szerencsétlen asszony házánál, hanem Eudeline úr temetése, akinek holttestét néhány órával előbb halászták ki a Szajnából. Az asszony nagy nehezen kikönyörögte magának az engedélyt arra, hogy öngyilkos urát tisztességesen eltemethesse. A gyászszertartás, melynek költségét Izoard viselte, igen ünnepélyes és Eudeline rangjához illő volt. Sokan vettek részt benne, nagyobbára mesteremberek és kiskereskedők.

A nagykereskedők haragudtak Rillaume Vilmos utódjára az ő szocialista és humanitárius nézetei miatt; de később aztán mélyen megbánták távolmaradásukat, midőn megtudták, hogy az államtitkár is kikísérte a halottas menetet egészen a temetőbe. Javel Márk úr ugyanis érezte, hogy azt a rossz benyomást, melyet ez az eset a közvéleményre gyakorolt, csak úgy enyhítheti, ha szerencsétlen áldozatának temetésén megjelenik, sőt még az a zseniális ötlete is támadt, hogy bűnbakul magával hozta a maga jogtanácsosát, Petit-Sagniert, a meghízott és élvezethajhászó ügyvédek valódi típusát, akit a gyárimunkások, kik homályosan értesültek az előzményekről, haragos mormogással és barátságtalan arccal fogadtak. Ami Javel úr személyét illeti, általános rokonszenv meleg érzésével üdvözölte őt mindenki, midőn kifogástalan gyászos ünnepélyességgel, fekete kesztyűs kézzel szállott le a miniszteri fogatról, a félreeső kis külvárosi templom ajtaja előtt.

Izoard Péter meg a gyerekek az oszlopos előcsarnokban vártak és tudva azt, hogy Javel mint szabadkőműves és páholyelnök soha nem lépi át semmiféle templom küszöbét, mind a hárman elébe siettek és könnybe fuló hangon köszönték meg, hogy eljött.

- Fortitudo animi, suttogta halkan Izoard, kinek könnyes meghatottságában eszébe jutottak a professzoroskodása idejéből való régi latin szövegek és a templom előcsarnokában viaszgyertyák fényében úszó ravatalra mutatott.

Az államtitkár egy szót sem tudott latinul és tudásának e hézagát oly szégyenkezve rejtegette, akár egy fekélyes a maga baját; de hát annyit megértett, hogy a fortitudo célzás akart lenni arra a hősi halálra, mellyel ez az apa meghalt gyermekei kedvéért és mivelhogy az idősebbik fiú éppen mellette állott, tüntetően a keblére ölelte őt, mintegy ünnepélyesen kijelentve azt, hogy őket védő szárnya alá fogadja.

- Gyermekeim, szólalt meg érces csengésű, fülbemászó hangján, mely messze elhallatszott, az apátok ama republikánusok egyike volt, akiktől a köztársasági kormány nem tagadhat meg semmit. Mindazt, amit Eudeline Viktor síron túlról ránk hagyott levelében kért, özvegyének, legidősebb fiának mint a család támaszának részére, meglesz. Esküvel fogadom mindazok előtt, akik szavaimat hallják.

Voltak is ott nagy számmal, akik hallották.

E naptól fogva számítható az első döntő lépés, amit Javel Márk a népszerűség göröngyös útjain tett, amelyen aztán páratlan gyorsasággal és hajlékonysággal haladt előre.

És ugyancsak e naptól fogva vette át Raymond új hivatását, mint »a család támasza«.

A vele járó kötelességeket és rabszolgaságot megsejtette abból a részvétteljes szánalomból és kitüntető tiszteletből, amely őt környezte és melynek meleg, jóleső leheletét már akkor érezte, a midőn öccsével követte a halottas kocsit.

Apjuk váratlan halála, aki indulatos heveskedése mellett mégis oly elnéző és gyöngéd volt irántuk, iszonyú fájdalmat okozott ugyan ifjú szívének, de az ő gyászába mindamellett némi öntudatlan büszkeség, sőt bizonyos póz is vegyült. Ő nem zokogott gyerekmódra, mint Antonin, hanem öntudatos fontoskodással és szomorú ünnepélyességgel ballagott a gyászmenet élén.

Ez a korát messze túlhaladó morosus magatartás, ez a túlzott, sőt néha tettetett érzelgősség, mintegy reá ragadt és le nem kopott róla ama három-négy esztendő folyamán sem, mit a Louis-le-Grand gimnázium internátusában mint tandíjmentes tanuló töltött az érettségi vizsgáig.

Szomorú története, melyet a gimnáziumban mindenki ismert, főkép pedig az államtitkár köztudomású kegye, akinek ő ingyenhelyét köszönhette, hírneves egyéniséggé tették őt. A látogatóteremben a tanulók figyelmeztették rá a szülőket:

- Nézzétek, ez a harmadik B. osztályú tanuló, ott az a magas szöszke, még csak tizenöt éves és már a családjának istápolója.

És a felügyelő, akit az anyák ilyenkor kérdésekkel ostromoltak, titokzatos hangon válaszolt:

- Nagy protekciója van ennek a fiatal gyereknek…

Ez a protekció persze, mint rendesen, inkább illuzórikus volt, mint tényleges.

Néhány héttel a temetés után az államtitkár bejelentette látogatását a gyászoló özvegynek, aki felette büszke volt erre a kitüntetésére és az államtitkár urat meg ügyvédjét, Petit-Sagnier urat, ugyanabban a földszintes irodában fogadta, ahol szegény kétségbeesett férje halálos verejtéktől izzadó homlokkal vergődött az öngyilkosságot megelőző éjszakán, a pénztár farácsozata és a kettős polcon sorba állított, juh bőrkötésű üzleti könyvek között. Jelen voltak Izoard Péter és Alexis úr, a gyár könyvelője; ez lévén Javel Márk úr határozottan kifejezett óhaja, hogy Eudeline asszonnyal egyetemben ők hárman tartsanak családi tanácsot, tekintettel arra, hogy Eudeline asszony semmi módon és semmi körülmény között nem folytathatja férje üzletét. Álmodozó természetű, anyátlanul felnevelt leány volt, kinek a Sacré-Coeurben megkezdett nevelését egy regényes hajlamú nevelőnő folytatta a Párizs környékén fekvő Morangis-kastély félreeső, csendes magányában; későbbi házasságában se fejthette tehát ki azt a női intelligenciát és tevékenységet, mely a párisi kereskedővilágban sok bámulatosan szerzett vagyonnak a magyarázatát adja meg. Hiányzott belőle az üzleti szellem, meg az ahhoz megkívánt hajlam is; azonfelül pedig visszariasztotta őt férjének lobbanékony hevessége, amely megutáltatta vele az egész üzletet.

Ez a derék ember és kitűnő férj, aki imádta feleségét, hangos kiabálásával mindannyiszor megfutamította őt és e tizennyolc esztendei elég boldog házasság folyamán a szegény asszony majdnem megsiketült, akár egy igen erős lövegű ágyú szolgálattevő tüzére.

Különben egy kis jellemző adat minden szónál jobban magyarázza a viszonyokat: Házassága egész ideje alatt alig tette be kétszer lábát ebbe az irodába, ahol a családi tanácskozást megtartották. Könnyen felfogható, hogy e teljesen vértezetlen asszony, aki még ilyen fiatal gyermekekkel maradt özvegyen, visszariadt az üzlet továbbvezetésétől, ettől az üzleti örökségtől, melynek ezernyi veszélyét, gondját és baját, az üzleti könyvek pontosságával és szigorú szabályosságával diadalmasan büszkélkedő könyvelő most ím föltárta előtte.

Igaz, hogy a cég nagyon keresett volt és sok a vevője, de már igen ósdi és idejét multa vezetése; nagy a rendetlenség, sok az elévült, behajthatatlan künnlévősége meg a tartozása, említést se téve a hátralékos törlesztésről és azokról az adósságokról, amelyeket a behajtható künnlévőségek semmiesetre sem fedeznek. De hogy és miképp rázza le magáról ezt a terhet? Eladja-e a telket? Akkor előbb ki kellene azt fizetni teljesen; meg aztán kinek kell egy olyan régi telek, amely olyan gödrös és keresztül-kasul fúrt, mint egy ócska öntöző.

Alexis úr, a könyvelő, kinek ez a hasonlat nagyon megtetszett, ismételten hangoztatta e kijelentését, mialatt Izoard úr és Eudeline asszony megdöbbenve bámultak egymásra.

- Kérem, én tudok rá egy vevőt, szólalt meg mostan Sagnier uram, nagynevű kliensének egy intésére.

Meg is nevezte azonnal a Nathan testvérek Charonne utcai bútorkereskedő cégét, akik hajlandók arra hogy a házat a hátralékos törlesztési összeggel meg a rajtalévő bankterhekkel együtt átvegyék.

- Hát az udvarban lévő ingatlant? kérdezte Izoard Péter élénken.

Az ügyvéd olyan kézmozdulatot tett, mintha elejtené az egész üzletet.

- Nathanék nem szóltak erről az ingatlanról, mely különben az amúgyis elég szűkre szabott udvarban sok helyet foglal el és a világosságnak meg a szabad levegőnek útját állja; ők örülnének, ha megszabadulhatnának tőle.

Eudeline asszony alig tudta visszafojtani a könnyeit.

- Micsoda? Még azt a nyomorult tizezer frankot se kapnánk vissza, amibe felépítése került?

A kövér ügyvéd megvetően biggyesztette fel az ajkát.

- Ez építkezés is egyike volt szegény Eudeline számtalan tévedéseinek - -

- Ne is gondoljon többé erre, kedves barátnőm, szakította félbe az ügyvédet Izoard, az, aki önnek azt a pénzt kölcsönözte, nem sürgeti annak visszafizetését.

- Olyan gazdag ember az? kérdezte Javel úr nyájas mosollyal.

- Olyan magamszerű, kegyelmes uram, felelt Izoard felderülő arccal.

- Ez esetben, kedves barátom…

Az államtitkár úr egy elegáns chagrinbőrös tárcát teremtett elő kabátja oldalzsebéből, egy csekket vett ki belőle, amelyre, az íróasztal mellé ülve, odabiggyesztette aláírását az Alexis úr tollával, akinek az átnyújtott tollat szintén egy »kedves barátom«-mal köszönte meg és egy ötezer frankról szóló utalványt tett az asztalra, hogy ne kelljen meggondolatlan barátjának az egész összeget viselnie.

Izoard elpirult, dadogott és visszautasította a csekket, aztán meggondolta a dolgot és mondta:

- Különben jó, elfogadom, Eudeline asszonyra való tekintettel, akinek kevesebb pénze lesz, mint nekem meg a barátomnak.

A szegény asszony azt se tudta, hogy hová legyen hálájában. Már annyi köszönettel tartoznak ennek a derék, jó Javel úrnak. Egy pár nappal ezelőtt Raymondnak megszerezte a helyet a gimnáziumban; aztán egy ajánlólevelet adott nekik Esprit Cornathoz, az alkotmánygyűlés hajdani tagjához, aki most a villamos készülékek gyárának igazgatója és ahová Izoard Péter Antonint tanoncnak bejuttatta. És mindezen felül most még ez az ötezer frank.

- Ugyan, kedves nagysád, kérem, nincs mit köszönni, suttogta Javel Márk, az evangéliuménál is szeretetteljesebb, jóságos apai hangon.

Midőn ismét hintóba szálltak és vágtatva robogtak végig a külváros sáros utcáin, Petit-Sagnier ügyvéd szemére lobbantotta kliensének ezt a fölösleges nagylelkűségét.

- Mi az ördög szánkázta? Én önnek itt egy pompás üzletet kötök, lerázom a nyakáról a nevetséges bérletet, és veszedelmes bérlőjét, egy remek ingatlant szerzek önnek ajándékba és íme, ön most a maga ötezer frankjával elrontja mesterművemet… Mondhatom, nagyon jól csinálta…

- Kedves Petit-Sagnier barátom, szólt a magas rangú államférfiú, gyönyörrel élvezve egy finom havanna illatát, amely épp oly szőke és szép pödrésű volt, mint a bajusza - én nem szeretem a nagyon is kitűnő üzleteket és bizalmatlan vagyok minden olyan dolog iránt, ami nem kerül semmibe… Higyje meg, hogy ez nem elveszett pénz. Önnek az a feladata, hogy a néném örökségét kezelje és ellenőrizze, de nekem a politikai pályámra kell ügyelnem.

- És ön érti a dolgát, uram, felelt erre hódolatteljes derültséggel az ügyvéd, aki eleddig csupán szerencsés kezű embernek tartotta volt a kliensét.

Ez az ötezer frank módot nyújtott Eudeline özvegyének arra, hogy addig, mig Raymond eléri azt a kort, melyben tényleges támasza lehet a családnak, Cherbourgban, - ahol férje halála után vonult meg sógornőjénél, - ne kelljen olyan szűken élnie és időről-időre küldhessen is egy-egy ízes falatot a louis-grandbeli internátus tanulójának meg az Esprit Cornathoz elszegődött tanoncnak. Azokban a levelekben, amiket az anya fiaihoz irt, de különösen az idősebb fiúhoz intézett levelekben egyre azon panaszkodott, hogy úgy ő maga mint leánya milyen hosszantartó számkivetésre vannak kárhoztatva és egy és ugyanazzal a kétségbeejtő utóirattal végződött mindegyik levele: »Dolgozzál fiam, dolgozzál szorgalmasan, hogy bennünket mielőbb megszabadíthass innen.« A szerencsétlen fiú dolgozott is; de valami rendkívüli, megmagyarázhatatlan pech úgy akarta, hogy ő, aki azelőtt a legkisebb megerőltetés nélkül a Charlemagne gimnázium minden osztályában jutalomdíjakat nyert, most, mikor tanulmányainak határozott fontos öncélja van, az év végén még dicséretet sem kapott.

Tanárai, akik efölötti bánatának meghittjei, szorgalmának és igyekvésének szemtanúi voltak, csak a gyors növés okozta testi és lelki kimerültségnek tulajdonították emlékező tehetsége és gyors felfogása e hirtelen megcsappanását, ennél a rendkívül tehetséges és tökéletes testi-lelki egyensúllyal megáldott fiatal gyermeknél.

Izoard pedig arra az idegrázkódtatásra magyarázta, amelyet az apa tragikus halála okozott.

- Tessék megnézni az öccsét, Antonint, mondotta egy alkalommal Javel Márknak, midőn a képviselőház folyosóján erről a sajátságos jelenségről beszélgettek, - amióta szegény Eudeline öngyilkos lett, a szegény fiúnak béna a nyelve, hebeg, dadog, keresi a szavakat; ki tudja, vajon ez az idegbaj, a bátyjánál nem az akarat-ideget bénította-e meg?

- Lehet, kedves barátom, no; de akárhogy is van, küldje fel hozzám a fiatal embert a minisztériumba valamelyik vasárnap délelőtt. Hisz az ilyenből ki lehet gyógyulni. Viszontlátásra, barátom és el ne mulassza, védencemet hozzám felküldeni.

Izoard úr persze nem mulasztotta el közölni, de megesett, hogy gyakran tisztelgett a Grand Louis gimnázium tanulója protektoránál, majd a belügyminisztériumban, majd meg a kereskedelmi és pénzügyiben, mely magas állásokat Javel úr egymásután fölváltva töltött volt be - tanulmányainak hosszú tartama alatt egészben csak két ízben sikerült neki, hogy az államtitkár legmagasabb színe elé kerüljön és ekkor is alig tartott öt percig az audiencia. Mindig csak egy és ugyanazokkal a nagyhangú frázisokkal traktálta őt Javel Márk, amiket a St-Joseph egyház előcsarnokában is hangoztatott, ugyanazokkal a sokatmondó fogadalomszerű ígéretekkel, melyeket a köztársasági kormány nevében tett Eudeline Raymondnak, aki özvegy asszony fia és a család egyedüli támasza.

- Ne feledje ezt soha, fiatal barátom!

Pedig hát sokkal okosabb és előnyösebb lett volna, ha a fiatal ember egy időre teljesen megfeledkezik azokról az ünnepélyes, súlyos kötelezettségekről, melyek a jövőben várnak rá. Mert ép e reá háramló feladattal való folytonos foglalkozás, az a rettegés, hogy nem lesz elég ereje kötelezettségeinek megfelelni eredményezte azt, hogy e rettegés testileg és lelkileg megbénította és megfosztotta fiatalságának minden örömeitől, lelkesedése minden fellobbanásától.

A Theatre Francais egy délutáni előadása alkalmával, ahová a gimnázium két osztályát elvitték, »Hamlet« tragédiáját adták, melyet most látott először. Raymond kissé színpadias és mint rendesen, kissé mesterkélt kétségbeesést tanúsított, melynek okát egy Marqués nevű iskolatársának vallotta meg, midőn a színházból jövet glédában ballagtak egymás mellett hazafelé.

- Tudod, mért sajnálom a dán trónörököst; tudod, mért ejték könnyet a sorsán, mintha a mieink egyike volna? Mert őrá is, mint jómagamra, olyan feladat vár, mely túlhaladja erejét, amelyre életének minden pillanatában rettegve gondol és amely megkeseríti minden örömét. Neki sincs joga arra, hogy fiatal legyen, hogy szeressen és szerettessék; nincs joga arra, hogy korának megfelelő életet éljen. Mint hősnek, mint a bosszúálló nemezisnek kell szerepelnie, a mire nem érez magában elég erőt. Oh, ez szívet tépő látvány!

Ez a vallomás, melyet a fiatal gimnazista este azon melegiben elmesélt az anyjának, aki egy miniszternek volt a felesége, az előkelő úri hölgyben, kit a köztársaság előkelő bonvivánjai még mindig a szép Marqués asszonynak neveztek, élénk érdeklődést keltett a regényes lelkű és szép szőke hajzatú fiú iránt, mely titkos érdeklődésének kielégítésére csak jóval később nyílott alkalma.

Raymond akkoriban nem akart látogatást tenni sehol, nem fogadott el semmiféle meghívást. A vasárnapokat a Bourbon-palotában töltötte Izoard úrnál, vagy pedig Morangis faluban, mely Párisnak tőszomszédságában van, ahol Izoard úr neje betegsége óta az év nagy részét szokta volt tölteni. Ugyanitt lakott volt Aillaume Vilmos is, az öreg gyáros, midőn visszavonult az üzlettől és ebből a nyaralási ismeretségből szövődött a két családot összefüző szoros barátság.

Hajdanában Izoard és Eudeline minden szombat este együtt szálltak le az anthony-i állomáson. Miután Eudeline asszonyt a leányával omnibuszba ültették, ők ketten gyalog sétáltak a völgyes utak egyikén, melyre hatalmas vén szilfák vetették árnyukat; ezek az ezüst lombú, divatjukat múlt fák szegélyzik ugyanis a Belle-Épine és Monthéry közt elterülő határtalan rónaságot.

És a külvárosi gyárosnak mindig megújuló gyönyörűsége telt ebben az egyórai sétában, amikor a sűrű, illatos vadrózsa- és kökénybokrok kettős lombsora között sétált az öreg Izoard karján, aki a képviselőház kulisszatörténeteit és a folyosók kis titkait beszélte el neki, s mennydörgő hangon szúrta közbe: »Gambetta maga mondta ezt nekem a büffetnél… « vagy pedig: »Dufaure úrtól tudtam meg, hogy ezt a törvényt nem fogják elfogadni«.

Raymond és Antonin ezalatt a cukorrépaföldeken lapdásdit játszottak a tankönyveikkel, hajigálták egymást a füzetekkel és zajos vigadozásuk belevegyült a pacsirta ujjongó dalolásába, mely szárnycsattogva emelkedett fel a magasba és dalolva kerengett a vetések fölött, mintha a leáldozó nap aranyozott bíborhálójába akadt volna bele.

Morangis falunak végén, ott hol a három országút keresztezi egymást, egy nagy pázsitos tér közepett, óriási olasz nyárfa sudár törzse emelkedett, melynek politikai múltja volt. Aillaume apó ugyanis, akinek már negyvennyolcban volt itt földbirtoka, világosan arra emlékezett vissza, hogy akkoriban látta, miként kérgétől meg lombos ágától megfosztott törzsét az akkori lelkész nemzeti három szinre festette volt be és a »Szabadság fájának« nevezte el.

E nyárfa árnyában, mely azóta visszatért rendes természeti fejlődési törvényeihez és visszaadatott becsületes élőfahivatásának, a mi két úriemberünk minden szombat este ott találta Geneviève-et, aki őket rendesen megvárta, szeretetteljes figyelemmel settenkedve nagy kendőkbe burkolt beteges anyjának tábori széke körül, mellette ült az öreg Aillaume, aki igazi Voltaire arc volt, - mint ahogy azt Labiche festette, - örökké a burnótos szelencét forgatta és ujjai között állandóan szorongatott egy jó adag tubákot.

Az öreg rendesen elejébe jött unokáinak, akiken rajongó szeretettel csüngött. Az urak aztán egy ideig politizáltak, de sohasem voltak egy véleményen, mert mind a három különböző generációhoz tartozott és mindegyiknek más volt a gondolkodásmódja, más az érzelme, sőt más a szavajárása is.

Mikor aztán a hűs esti szellő végigborzongott a nyárfán és megremegtette a lombját, Geneviève, aki féltette az anyját, jelt adott az indulásra, mire mindnyájan felkerekedtek és különböző irány felé iparkodva elváltak; a beteg lassú léptekkel ballagott haza férje és leánya karján, a régi vadászkastély felé, melyben felütötték volt sátorfájukat. A nagy verandájú földszintes nyaraló magas, igen apró kockájú ablakai a tíz mértföldnyi kiterjedésű búza- és cukorrépaföldekre nyíltak.

Aillaume nagyapó pedig tötyögős lépteivel sebesen haladt az Eudeline család élén a nagy, ódon kastély felé, amelynek sötét és hatalmas homlokzata előtt két óriási tulipánfa virított és melynek alkonypírtól bíborba vont ablakai olybá tüntették fel, mint valami lángba borult óriási kastélyt, melyet valami csodavarázslat bűvereje teljes épségben tartott.

A szabadság fája, melynek égbe nyúló orma lassankint elhullatta gallyait és ágait, évről-évre ritkulni látta a szombateste alatta gyülekező kis barátcsoportot.

Először is az agg Aillaume Vilmos hunyta le szemét, aztán Eudeline Viktor és néhány hónappal később pedig Izoardné, akinek örökös jajos panasza örök álomra csendesült a nizzai temetőben; végül Eudeline asszony és Dina is elmaradtak, kiknek vidéki számkivetése még igen hosszú tartamúnak látszott. Most már senki sem várta a kis gyorsírót, amikor estenkint Párizsból kijött a nyaralójába, csak a mély gyászba öltözött Geneviève meg annak legjobb barátnéje, Castagnozoff Zsófi, egy pápaszemes, púpos, törpe leány, egy dúsgazdag odesszai gabonakereskedőnek egyetlen leánya, aki szülőinek akarata ellenére Párizsba jött, hogy ott orvosi diplomát szerezzen és hogy megfizethesse a beíratási díjat, magánórákat adott mindama holt és élő nyelvekből, mindama rengeteg sok tudományból, amik a szlávfajt jellemző pompás emlékezőtehetségű és fényes intelligenciájú agyában felhalmozódtak.

Izoard Péter véletlenül nem tartozván azok, közé, akik nem osztották barátjának és mesterének, Proudhonnak, a női agyról hirdetett teóriáit, azt szerette volna, hogy Geneviève szerezze meg Castagnozoff barátnője segítségével a fiuk teljes klasszikai tudását. De az anyja betegeskedése, valamint a délvidékeken való folytonos tartózkodás megakadályozták Geneviève-et abban, hogy ő is érettségit tegyen. Midőn anyja halála után a délvidékről egyedül jött haza, az arca oly ijesztő holthalványan fehérlett ki sötét gyászruhájának keretéből és szemei oly lázasan ragyogtak, ajkai a korállnál is pirosabban bíborlottak, hogy barátai és rokonai meghökkenve aggódtak miatta. Állandóan künn kellett laknia a zöldben, minden testi és szellemi megerőltetéstől szigorúan kellett óvakodnia és Zsófia most csak mint jó barátnő és mint orvos látogatott ezentúl el a kis morangisi nyaralóba, ahol eszményi igazságról és egyetemes emancipációról való eszméi visszhangra leltek.

Mindazonáltal Geneviève, noha tanulmányait félbe kellett szakítania, még mindig eleget tudott ahhoz, hogy a nálánál fiatalabb Raymondnak latinból és matematikából ismétlő órákat adhasson, amelyeknek a gimnazista már egész héten át előre örült. Éjjel-nappal azokról a vasárnapi délutánokról álmodozott, amiket a morangisi ebédlő egyik barátságos ablakmélyedésében töltött, mely az évszakhoz mérten, majd verőfényben úszott, majd homályba borult. Órahosszakig elüldögélt az imádatraméltó szép, magas növésü lány lábainál, akit a gyerekek kis mamának szólítgattak és mialatt Geneviève az ölében tartott Virgiliust fordította, érezte, mint perzseli és izgatja a szoknyákon keresztül is az ifjú lánytestben lüktető hő.

Raymond ekkor tizennyolc éves volt és a bölcsészetet kezdte hallgatni. A mi filozoptereinket rendszerint arról lehet megismerni, hogy mindannyian felhős, borongó arccal és olyan komor ünnepélyességgel járnak-kelnek, mint megannyi aranykulcsos kamarás, akik büszkék arra, hogy hátukon viselik aranyhímzésű jelképben azt a szimbolikus és titokzatos két kulcsot, mellyel Kant és Schoppenhauer nyitja meg előttük az emberi lélek és az egész világ összes rejtélyes titkait. Ne mosolyogjanak, kérem, ez a mi hazánk egyik kórsága, hogy nálunk ezernyolcszázhetven óta oly nagy fontosságot tulajdonítanak a filozófiának, különösen pedig a német filozófiának, mely jelenleg a gimnáziumban a humaniórák helyébe lépett, ama fényes felvilágositást terjesztő humaniórák helyébe, amelyek oly hosszú évek során át a felsőbb iskolai tanulmányok szellemi előcsarnokai voltak.

Raymondnak, akit elsőszülöttségi jogai s kötelezettségei már amúgy is időnek előtt elkomorítottak, ez új tanulmányai folytán, melyeknek misztériumaiba behatolt, okszerűen a legsötétebb melankóliába kellett volna merülnie. A tanár szívet szaggatóan morózus ember volt és bölcsészeti doktrínája egyenesen kétségbe ejtett; a tanulók előadás után maguk közt nem beszéltek másról, mint halálról és öngyilkosságról, az élet ocsmány és csúf voltáról, meg a világi dolgok hiúságáról. És mégis a Louis le Grand internátusbeli gimnazista komor ifjúságában ép ez az egy esztendő volt a legszebb, a bölcsészeti tanfolyam ez esztendeje, mely ezernyolcszáznyolcvanhárom október havában egy vasárnap reggelén kezdődött.

Ezen a vasárnapi reggelen Geneviève és Castagnozoff barátnője, akik az előtte való este érkeztek Morangisba, a szabadságfának árnyában várták az öreg Izoardot, aki az antony-i állomásra ment Raymond elejébe. A sárguló alacsony fűben leheveredve háttal támaszkodtak az őszi levélhullástól lombjafosztott nyárfának.

Castagnozoff Zsófia széles kalmuk-orrát és pápaszemes rövidlátó szemeit valami orvosi jegyzetfüzetbe ütötte bele, mialatt Geneviève izgatottan járkált, fel és alá; napernyője hegyével görgette a köveket, köröket vont a homokos talajba, szóval a szórakozott és türelmetlen várakozásnak mutatta minden jelét.

A két barátnő, úgy magatartásban mint külsőben, egymással homlokegyenest ellenkezett.

Az orosz lány zömök, kicsiny, fonnyadt arcbőrű teremtés volt, akinek bájnélküli alakja nem árulta el se korát, se nemét és azonfelül ruhái és kalapja mind a szomszéd boltokból kerültek ki, holott Geneviève alig húszéves sugár alakján a legbűvösebb elegancia varázsa ömlött el; fekete öltözetét a gyászidő leteltét jelző ibolyacsokros fehér kalap élénkítette, mely rózsás üde arcát, bársonyos szürke szemét, jóságos, bíborpiros ajakát beárnyékolta.

A vasárnap ünnepélyes, méla csendje, az egész természet áhítatos, hangtalan mozdulatlansága, oly szembeötlőn vevődik észre künn a szabadban, ahol a hétköznapi munka zaja sokkal nagyobb mérveket ölt, sokkal messzebbre elhallatszik és ellátszik, mint a városban!

Hosszú idő óta néma hallgatásba merültek mind a ketten, midőn egyszerre egy egész közeli pisztolydurranás, melyet az őszutó halvány köde mintegy eltompított, azt a megjegyzést csalta Zsófia ajkaira:

- Nini, a Mauglas fiú, úgy látszik fenyőrigókat lő a számodra.

Geneviève napernyőjével szórakozottan rajzolgatta tovább az ut porában a furcsábbnál furcsább geometriai alakokat.

- Igaztalanul bánsz ezzel a szegény gyerekkel, szólalt meg Zsófia újra. Úgy látszik, hogy őszintén szeret, tehetséges fiú és amellett nagyon szerény; bizonyítja az, hogy neked hosszú ideig fogalmad se volt arról, hogy szomszédod, a vén kertész fia, ki agg szülei iránt oly gyermeki szeretetet, annyi gyöngédséget tanúsít, a Journal des Débats Revue híres, nagy tudású műkritikusa, aki antik domborműveket tanulmányozott, a görög és szíriai táncokról irt híres értekezést. Nem mondom, hogy szép ember, azt se mondom, hogy elegáns megjelenésű; de a te kedvedért kicsipi magát, gondot fordít a külsejére… meg aztán ő legalább férfias megjelenésű… nem valami nadrágba bujt, nyafogó hölgyike.

- Menj hát hozzá feleségül, vetette oda Geneviève, bosszúsan hátrafordulva.

Zsófia a jegyzetfüzetről felvetette szánalomraméltó, rút eszkimóarcát, melyet a vasárnap tiszteletére szalagokkal és tollbóbitákkal cicomázott fel és bánatos szelídséggel, melybe a haragtartó irigység szikrája se vegyült, azt válaszolta:

- Én szívesen mennék hozzá… csakhogy ő nem állna rá, amilyen rút az arcom… De hát hallgass ide, édes lelkem…

Szeretetteljes szóval magához édesgette a fiatal leányt, aztán megfogta mind a két kezét és arra kényszeritette, hogy egyenesen álljon meg előtte.

- Meg kell, hogy mondjam neked azt, ami régóta nyomja már a lelkemet. Mondd, mit cselekszel? Hová gondolsz? Hová csábítod ezt a gyermeket, aki náladnál négy évvel fiatalabb és akiből soha férfit nem faraghatsz, akárhogy is iparkodol? Ha még az öccséről volna szó, hagyján. Toni még alig tizenhat esztendős, bár hebeg, s félig nyomorék, de mennyi akaraterő, mennyi energia rejlik ebben a gyerekben. Holott a bátya! … Hát igazán azt hiszed, hogy ő, a mikor naphosszakig melletted ül, szorosan hozzád simulva és szemetek ugyanabba a könyvbe néz, tanul? Pedig ugyancsak ráférne a szorgalmas tanulás; saját érdekében meg a családjára való tekintettel; te meg elvonod a munkától. Ha eszembe jut, mi mindent ki nem gondoltak, hogy magyarázatát adják Raymond napról-napra szemmel láthatólag megcsappanó figyelmének és felfogási képességének… amihez pedig nem kellett valami nagy divináció. Te voltál e vizenyős vérű ifjú indolenciájának az ürügye, te voltál az álomba ringató mákonya. Állj meg ezen az úton! Te annak a gyermeknek a boldogtalanságát okozod és talán a magadét is. A testvérnéne szerepe nem állja meg a próbát; az érzékiség rettenetes kelepce, melyben ő is lépre megy és mely téged is tőrbe csal egy szép napon. És mi lesz aztán veletek? Te nem lehetsz felesége! A szeretője csak nem lehetsz, ugye? Előre látom, hogy mindketten rövid idő múlva nagy bajban lesztek.

Geneviève piruló arccal állott ott, nem vonta vissza kezeit, nem tagadott semmit, nem szakította félbe; tűrte, hogy Zsófia elmondja mindazt, ami mondanivalója volt.

Oh, hányszor tette magának ugyanezeket a szemrehányásokat, amelyek most barátnője ajkairól hangzottak:

- Bebizonyítsam, hogy igaz?

Ezzel egész közel hajolt a rövidlátó orosz lány pápaszeméhez, hogy őszinte, nyílt mosolyában megmutassa gondolkodásának kristálytisztaságát és halkan a fülébe súgta, mintha köröttük más emberi lény is volna:

- Férjhez megyek, Zsófikám.

- Derék leány vagy! kiáltott fel Zsófia, felpattanva örömében.

- Kihez?

- A régi kérőmhöz, Simeonhoz. Ma hivatalos nálunk és valószínűleg újra meg fogja kérni a kezemet. Csakhogy most már…

Casta megrökönyödve bámult rá.

- Igazán? Komolyan mondod? Simeonhoz? Te Simeont választod?

Sűrű, bozontos szemöldökét minden egyes szavánál magasabbra vonta össze.

Micsoda? Ez a pedáns, rugóra járó, felhúzható, kifent arcú, szellemeskedő hivatalnok, ez a nyúlszívű gyáva, aki a saját árnyékától is megijed, akiben nincs semmi szenvedély, akinek nincsen egy önálló gondolata, aki soha életében semmit se mondott és semmit se gondolt, amit előtte ezer meg ezer más ember nem mondott és gondolt volna, ez legyen az a férfi, akit Izoard Geneviève többre becsül Mauglas fényes tehetségénél és önálló, fennkölt gondolkodásánál?

- Hallga, édes kicsikém, megbolondultál te vagy mi? Nem találod Mauglast elég fiatalnak, elég sikkesnek?

- Nem, ezt nem mondhatnám, nem ismerem elég jól… de félek tőle.

- Hallod, Geneviève, most már én is kezdek félni. Geneviève, én csak a te réveden ismerkedtem meg vele, azért mégis egész nyíltan beszélek előtte magamról meg a barátaimról. Még tegnap este is hallotta, amint elmeséltem, hogy a hálószobámban elbújtattam…

- Oh, egész nyugodt lehetsz, szakította őt félbe Geneviève, élénk tiltakozással, nagyon derék, tisztességes embernek tartom; csakhogy van a mosolyában, az ajka szögletében valami titokzatos és cinikus, ami engem bánt és zavarba hoz. Az a gondolat, hogy ez az ember rám gondol, hogy az én emlékem, az én képem az ő lelkében él, kellemetlenül érint.

Casta alig hallhatón suttogta:

- Pedig engem milyen boldoggá tenne ez a gondolat.