Kiadó: Adamo Books Kft.

5540 Szarvas, Gyóni Géza utca 11.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2025

ISBN (epub) 978-963-453-837-0

ISBN (mobi) 978-963-453-838-7

Írta: Rejtő Jenő

Borítót készítette: Tordai Gábor

Korrektor és szerkesztő: Nemere Ilona

Tördelte: Markó Richárd

Tartalom

1.

2.

3.

4.

5.

1.

Martin, az új pincér megrezzenő térdekkel fülelt egy mű-pálmafa mögül, amely a tejivó lagymatag légkörében, sárgult hegyű kardlevelekkel bóbiskolt.

Egek!

Két vendég csendes beszélgetését leste.

A fekete bajuszos, aki rózsaszín nyakkendőjét keskeny átmérője után egy kalap vagy selyemruha szalagjai közül kaphatta emlékbe, fél szemét laposra húzta, és komoran így szólt:

– Warinsnak estére meg kell halni!

– Rendben van – felelte a másik. Ez kék csíkos inget viselt, egyetlen, mogyoró nagyságú kávéfolttal a jobb oldalán. A kávéfolt kicsiny volt, csaknem divatos.

– Warins halála csak egy jól irányzott szúrás dolga.

– És a pisztoly, az kutya?

– Nem kutya, de hangfogó kell rá. Ez bonyolulttá teszi az ügyet. Maradjunk csak egy pompás, jól irányzott tőrdöfésnél.

A pincér már ment volna, hogy intézkedjék, de térdei olyan sűrű tremolóban rezegtek, hogy erőt kellett merítenie. És amíg merített, addig a két gyilkos tovább beszélt.

– Hát legyen tőr! Esetleg görbe késsel a fejét levágni. Mi?… Nem rossz. De akkor délután kell Warinst megölni, mielőtt Maud megérkezik. Lehet, hogy itt mégis pisztoly lesz az igazi.

– És hová lehet elrejteni az áldozatot?

– Ez igaz! Hiába töröm a fejemet dél óta, nem jut eszembe alkalmas hely a Warins teteme számára.

– Ha most megbeszéljük, akkor én levágom, mint a pinty…

A pincérnek nem sikerült erőt merítenie, hát azon erőtlenül, ahogy térdei még a legsűrűbb tremolóban bizonytalankodtak, elindult. A tükrös pénztárban ülő, ősz tulajdonoshoz sietett.

Ezt Hoggardnak hívták, és hajdan ügetőtréner volt. Egy Barbara nevű telivér kanca fejbe rúgta, és ekkor felhagyott a sporttal. Gyógyulóban, lábadozása idején megismerkedett egy Lilian nevű ápolónővel. Barbara rúgása behegedt. Hoggard nőül vette az ápolónőt, és Lilian hozományából berendezték a tejcsarnokot. Mivel Hoggard a kórházi ápolásnak köszönhette a szerencséjét, nem akart hálátlan lenni, és a tejcsarnokot Barbara Tejbárnak nevezte.

A kancáról csak ennyit.

Most kissé felhúzta szeméről bojtos gyapjúsapkájának szélét, mert Martin, az új pincér, falfehér arcszínben, fogvacogva megállt előtte.

– No, Martin – kérdezte közlékenységre biztató jóindulattal –, kevés a vendég, mi?

– Uram – rebegte Martin –, a rendőrséget kell hívni.

– Már gondoltam rá. De azok nem járnak rendszeresen tejcsarnokba. Tűzoltó még előbb szóba jöhet. Talán van ismeretsége a rendőrségen?

Mivel a válasz nem érdekelte, pipára gyújtott, és egy oldalpillantással megszámolta, hogy elég lesz-e átmenetileg a márványlapra előkészített cukoradagok száma.

– Főnök úr… két vendég… ott… a pálmánál arról beszélt… hogy meg kell ölni valami Warinst.

A tulajdonos tűnődve szipákolt kurta pipájából.

– Nem rossz – mondta azután –, így nincs semmi zavar, amikor Maud megérkezik. De hová rejtik a tetemet?

Martin hátralépett. És csuklott egyet.

– Nem értem… Önnek ebben része van?

– De mennyire! Harmincöt százalék. Azonban, ha még csak Warins problémájánál tartanak, akkor maga is benne van, mert abból ma már nem lesz regény, és felíratják a két kávét.

– Hát regény?… Szóval, regényt írnak?

– Természetesen.

– De az a bajuszos kifejezetten azt mondta, hogy este levág valakit!

– A kiadót. Jegyezze meg, hogy este mindig levágnak valakit. Vagy engem, vagy a kiadót. Engem sűrűbben. Mivel ebbe a tejcsarnokba csupa kalandregényíró jár, elhiheti, ha állítom: több regénynek vagyok az áldozata, mint a Scotland Yard kimutatásában szereplő gyanús tetemek összesen.

Ezzel elégedetten lenyomogatta kisujja körmével pipájában a parazsat, és úgy érezte, hogy divatjamúlt céhrendszer hagyományait ápolta, amikor kioktatta új pincérlegényét.

– És gondolja, főnök úr – kérdezte talán még több aggódással, mint az imént –, hogy felíratják a kávéjukat?

– Erre fogadhat nálam, pedig az ügetőn csak tréner voltam, és az nem köthet fogadást. Viszont… – morfondírozott Hoggard – ha Warinst még idejében leszúrják…

– Úgy látom, előnyben részesítik a zajtalan pisztolyt.

– A szóban forgó pisztoly neve – oktatta az új pincért Hoggard, mint a rég letűnt céhrendszer türelmes maradi híve – hangfogós. A „zajtalan” kifejezés settenkedő egyének, esetleg különleges írógépgyártmányok hallgatagságát fejezi ki. De semmiképpen sem vonatkozhat pisztolyra.

– Viszont írógéppel nem lehet ölni.

A megrúgott, ősz Hoggard gőgös gúnnyal mosolygott e tájékozatlanságon.

– Jegyezze meg, kedves Martin, ölni mindennel lehet. Kivéve talán a kést, pisztolyt, mérget és hasonló alkalmatosságot, amelyekért a kiadók manapság már alig fizetnek. Itt legutóbb megöltek egy dél-amerikai bankárt, a Rejtélyes sörnyitó segélyével úgy, hogy ujjlenyomat sem maradt a szerencsétlenből. Az egyik főszerkesztő, akit ön kihallgatott, I. G. Patkins, az ausztráliai Lady Pockot egy olyan találmánnyal tette el láb alól, amely az embert egyetlen másodperc alatt vegyi képletére bontja. Ha jól emlékszem, ebből a hölgyből nem maradt más, mint H2-Dx4 és S3+O7. Mindössze ennyi. És ez nem minden. C. R. Lewinnek elseje táján sürgős volt, hogy lakásadónője érdekében néhány áldozat fejtörést okozzon a Scotland Yardnak. Ekkor hirtelen egy joghurt mellett megölte a Hétujjú Gordont. Hogyan? A regénye címében szereplő Preparált szipka alkalmazásával olyképpen, hogy a szipka végébe ciánkálit applikált az ékszerész, és a revütáncosnő addig idegesítette Hétujjú Gordont, míg ez dühében átharapta a borostyánt, és a veszélyes méreg huszonnégy órán belül végzett vele…

– Úgy tudom, hogy a cián nyomban öl…

– De C. R. Lewin nem, mert az áldozat vallomása fontossággal bírt lakásadónőjével fennálló függő elszámolása szempontjából. Egy teljes ívet tett ki a vallomás, és csak azután lett kész az ötíves regény. De öltek itt már körömráspollyal, képkerettel, a Három piros kalaptű-vel úgy, hogy ezek végül egy keresztrejtvény megoldását adták. És öltek már regénnyel is, mert egy szerkesztő halálra unta magát olvasás közben. Ezért ön sohase mondja, kedves Martin – intette pincérét magasra emelt pipaszárával, a céhszerű hagyományokhoz méltó, bölcs összefoglalások hangján –, hogy mivel lehet, és mivel nem lehet ölni, mert talán éppen A zajtalan írógép titka lesz I. G. Patkins legközelebbi regényében a bűntény megoldása.

Martin felvonta szemöldökét, és idegesen körülnézett:

– Bocsánat, de az írógép az én ötletem volt. Kénytelen leszek a mondott esetben I. G. Patkins urat plágiumért perelni. Nevetséges! Az ember már egy ötletet sem mesélhet el nyugodtan.

– Vendégeim, hála a sorsnak, nem szorulnak a maga ötleteire. Elég bolondságot írnak ők maguktól is. De ha van ötlete, ne sajnálja tőlük. Itt nem babra megy a játék. Itt kávéról van szó. Ha nincs ötletük, annak maga adja meg az árát. Ha van, ők adják meg. És a kávé ára emelkedik. Rendkívül fontos az, hogy Warins tetemét idejében elrejtsék, mert hat óra után a kiadóhivatalban nem váltják be a szerkesztőségi utalványokat.

– Szerintem – szólt könnyedén Martin – a kémény az, ami elsősorban alkalmas Warins elrejtésére. Maudról fel sem tehető, hogy megérkezése után nyomban a kéményben keresse Warinst.

– Nono – intette Hoggard a túlzott optimizmustól Martint. – Ez a Maud okos és kemény teremtés, továbbá a végsőkig elszánt, mert a családi ékszerei forognak kockán. De lehet, hogy használható az ötlet… Halló, uraim! – szólt oda I. G. Patkinsékhoz. – Mi volna a kéménnyel?

– Megjegyzem, ezért nekem részesedés jár – mondta izgatottan Martin.

– Nem jó! – kiáltotta vissza I. G. Patkins. – Tél van. Fűtik a kastélyt. A kandallóból kitóduló füst mindent elárul.

Martin egy igaztalanul mellőzött egyéniség keserű mosolyával elfordult, és asztalkendőjét meglengette a biliárd posztója felett, de csak annyira, hogy a legyek éppen hűsöljenek kissé, azonban ijedtségre ne legyen okuk. A biliárdasztal különben büfé volt, ahol organtinnal letakart torták és hideg húsfélék csábították Mr. Hoggard vendégeit meggondolatlan költekezésre.

Martin nem állt oda az igazát bizonyítani.

A kémény igenis jó, mert ha füstöl a kandalló, arra gondolnak, hogy nedves a fa. Semmi esetre sem bontják szét a Warins-kastély tetején az évszázados kéményt. Különösen Maud nem tesz ilyet, érkezése napján.

De mit vitatkozzék ezekkel?

Elvárhatja tőlük, hogy mást is elismerjenek?

Hát majd megmutatja nekik! Majd ő is ír egy regényt. Nagy vicc! És igenis a kéménybe rejti el Barrunsot, aki egy Mabel nevű leány családi ékszereit jogtalanul magánál tartja, mert amaz átadta neki az orosz forradalom idején, és menekülés közben nem volt idő arra, hogy írást kérjen.

Remek!

Miért nem füstöl a kémény?