DR. NICOLE LEPERA

HOGYAN
LÉGY TE
MAGAD
A SZERETET

TÖRJ KI A BEIDEGZŐDÉSEKBŐL,
TALÁLJ BÉKÉRE ÉS GYÓGYÍTSD MEG
A KAPCSOLATAIDAT

részlet

Fordította

Sóskuthy György

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Dr. Nicole LePera: How To Be The Love You Seek

Harper Collins, New York, 2023

Első kiadás

Copyright © Dr. Nicole LePera, 2023

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Sóskuthy György, 2025

Minden jog fenntartva

Anyának és mindazoknak, akik előtte jártak:
nyugodjanak a szeretet végtelen békéjében.

Mindannyiunknak, akik itt maradtunk:
dolgozzuk fel fájdalmunkat és gyógyítsuk meg a szívünket.

Tartalom

Bevezetés – A változást te teremted

1. A kapcsolataid hatalma

2. Fedezd fel a megtestesült énedet

3. A traumakötődések neurobiológiája

4. A kondicionált éned megfigyelése

5. Tested bölcsességének kiaknázása

6. Változtatás az elmetudatosság segítségével

7. Kulcs a szíved erejéhez

8. Légy te magad a szeretet

9. A kapcsolataid megerősítése

10. Újrakapcsolódás a kollektívvel

Epilógus – A szívem váratlan igazsága

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Bevezetés A változást te teremted

Minden bizonnyal azért olvasod ezt a könyvet, mert van az életedben stresszt okozó kapcsolat. Legyen szó szerelmi partnerről, szülőről, testvérről, gyermekről, barátról vagy kollégáról, szeretnéd, ha megváltozna a kapcsolatotok dinamikája – és minél gyorsabban. Néhányan talán abban sem vagytok biztosak, akartok-e tovább dolgozni egy adott kapcsolaton, megéri-e az erőfeszítést, egyáltalán lehetséges-e javítani rajta. Másoknak a kapcsolatok kialakítása vagy fenntartása okozhat nehézséget, s az elszigeteltségtől vagy a magánytól félnek.

Tökéletesen megértem ezt. Egy évtizedes klinikai pszichológusi tevékenységem során sok kliensem vágyott mindennél jobban tartós szerelemre, az ismétlődő konfliktusok megoldására vagy a káros szokásokkal való szakításra. Az egyénekkel, párokkal és családokkal tartott foglalkozások során újra meg újra megtapasztaltam, hogy a legjobb szándék és erőfeszítés ellenére a legtöbb ember képtelen megteremteni vagy fenntartani a kívánt kapcsolatot, és sokan válnak közben frusztrálttá és gyakran sértetté.

Az ügyfeleim többsége olvasott párkapcsolati könyveket, és az idők során kipróbálta az összes új stratégiát és eszközt, azt remélve, hogy valamelyik – bármelyik – segíthet rajtuk. Sokan hallottak a „szeretetnyelv” fogalmáról, amelyet dr. Gary Chapman 1992-ben megjelent Az öt szeretetnyelv: Egymásra hangolva – Az életre szóló szeretet titka című könyve tett népszerűvé. Dr. Chapman elmélete szerint ha arra kérjük a partnerünket, hogy mutassa ki a szeretetét – testi érintéssel, közös időtöltéssel, ajándékokkal, kedves szavakkal vagy áldozatos segítséggel (például ágyazással vagy vacsorakészítéssel) –, az elmélyítheti a kapcsolatunkat.

A kívülről remélt változás megvalósításának efféle megközelítése – vagyis hogy elvárjuk másoktól, hogy a mi igényeinkhez igazítsák a viselkedésüket – visszatérő elem a legtöbb terápiában. Bár az alkalmazott gyakorlatok és eszközök terapeutától, könyvtől és ideológiától függően különböznek, az alapvető üzenet közös: magunkon kell változtatnunk, hogy jobban kielégíthessük a másik szükségleteit, és persze ez őrá is érvényes.

Ha nem érzel támogatást, nem érzed, hogy a másik egy hullámhosszon mozogna veled, elméletileg jó ötlet megkérni, hogy változtasson a viselkedésén. Ám a való életben ez gyakran visszafelé sül el. Másokat nem tudunk megváltoztatni, és ha tőlük várjuk, hogy változtassanak mélyen gyökerező kapcsolati mintáikon, az általában, legalábbis hosszú távon, nem működik. Sőt, a kívülről remélt változás gyakran csak fokozza a feszültséget az emberek között, ami lobbanékonysághoz vagy elégedetlenséghez vezet, és állandósítja a konfliktust, az elidegenedést. Ez könnyen válhat életre szóló nehezteléssé és megvetéssé.

Talán azon tűnődsz (joggal), hogy mit is kellene tenned? Ha az nem működik, hogy a másikat kérjük változásra annak érdekében, hogy sikerüljön összekapcsolódnunk, akkor mi segíthet? Bennem is hosszú évekig kavargott ez a kérdés.

Fiatal felnőttként küzdelmes volt úgy kapcsolódnom a másikhoz, ahogy arra vágytam. Noha számos terápiás eszköz állt a rendelkezésemre, a legtöbb kapcsolatommal továbbra is elégedetlen voltam, pedig mindent megtettem az önreflexióm, az önismeretem és a kommunikációm javításáért. Folyamatosan magányosnak éreztem magam, még mások társaságában is: a családi karácsonyon, barátok között a születésnapi bulimon vagy a szerelmemmel töltött meghitt nyaralás alatt. Gyakran épp amikor leginkább szerettem volna mélyen összekapcsolódni (vagy akár számítottam is rá), éreztem azt, hogy nem szeretnek. Akárhogy is próbáltam kifejezni magam, akárhogy is próbáltak tenni értem mások, továbbra is elszigeteltnek és magányosnak éreztem magam. Minél kétségbeesettebben igyekeztem közelebb kerülni másokhoz, annál távolabb kerültem, és annál mélyebb lett a fájdalmam.

Egy karácsonyon, megrekedve ezekben a csalódást okozó, egymást idéző történetekben, egyszerre világossá vált számomra, mit ismétlek újra és újra a kapcsolataimban. Akkoriban Sarával jártam – erről a kapcsolatról az első fejezetben írok majd bővebben. Több éve éltünk együtt közös East Village-i lakásunkban. Mivel karácsonyra mindketten hazamentünk a családunkhoz, szokás szerint kettesben néhány nappal korábban tartottuk meg az ünnepet. Azon a bizonyos karácsonyon Sara megkérdezte, mi lenne, ha csak kettesben lennénk. Ez jelentős eltérés volt a bevett szokásunktól. Sara kifejezetten társasági ember volt, és a kapcsolatunk évek óta a partik és a baráti vacsorák körül forgott. Meghatott, hogy velem akarta tölteni a napot, és reméltem, hogy ez a különleges gesztus segít elmélyíteni a kapcsolatunkat.

Aznap reggel a szépen feldíszített lakásunkban ébredtünk, különleges reggelit készítettem magunknak, aztán megajándékoztuk egymást. Nagyon megörültem, amikor kibontottam a Sarától kapott borítékot, és két jegyet találtam benne a Cirque du Soleil – a kedvencem! – egy előadására, ráadásul még arra a napra. Több időt akar kettesben tölteni velem! Emlékszik rá, mennyire szeretem a Cirque du Soleil-t! Szeret! – gondoltam. Ennél romantikusabb gesztust el sem tudtam volna képzelni. De ahogy indulni készülődtünk, újra mardosni kezdett a magamra hagyatottság ismerős érzése.

Néhány órával később ott ültem mellette a sötét, zsúfolt színházteremben, és az érzés nem múlt el, sőt magányosabbnak éreztem magam, mint azelőtt. Nem beszélgettünk, nem néztünk egymás szemébe, és ahelyett, hogy éreztem volna, ahogy a minket összekapcsoló szeretet valamiféle láthatatlan csatornán áramlik közöttünk, olyan volt, mintha egy idegen mellett ülnék. A kellemetlen érzés leküzdésére rendeltem egy sört, és az előadás alatt végig iszogattam, remélve, hogy így majd ledől a fal, akármi emelte is közénk.

Ez a klinikai pszichológiai doktori képzésem második évében történt, amikor magam is rendszeresen jártam terápiára. Dolgoztam magamon, és egyre öntudatosabb lettem – vagy legalábbis így gondoltam –, és felismeréseimet másokkal is megosztottam. Ez csak tovább erősítette abbéli meggyőződésemet, miszerint a Sarával való kapcsolatommal az lehet a gond, hogy ő nem akar vagy nem képes egészséges kapcsolatot teremteni.

Minél tovább pácolódtam megszokott magányomban, és minél elszigeteltebbnek éreztem magam, annál inkább erősödött bennem a gondolat, hogy talán nekem is szerepem lehet a saját boldogtalanságomban. Amint az korábban oly sokszor, más kapcsolataimban is megesett, azért érezhettem magam egyedül Sarával, mert érzelmileg voltam magányos. Bár fájdalmas volt felismernem, hogy tudtomon kívül önmagamnak okozom a legnagyobb szenvedést, a tudat reményt is adott: ha én vagyok a felelős, talán képes vagyok ennek az ördögi körnek a megtörésére is.

Érzelmi magányom, egy kapcsolati minta azok közül, amiket felnőttként folyamatosan ismételgetünk, fiatalkoromban alakult ki, legelső családi kapcsolataim következményeként. Gyermekkoromban nem tanultam meg, hogyan lehet valakivel érzelmileg összekapcsolódni, mivel a környezetemben senki sem kapcsolódott össze érzelmileg a másikkal – ők sem tanulták meg, hogyan lehet azt kialakítani. Évekkel később jöttem rá, hogy csak úgy tudsz a másikkal érzelmileg összekapcsolódni, ha előtte önmagadra is rá tudtál érzelmileg hangolódni. Ahhoz pedig, hogy érzelmileg önmagadra hangolódhass, meg kell tudnod élni, és hitelesen kifejezni az érzelmeidet. Az érzelmeink hiteles kifejezése teszi lehetővé a számunkra, hogy úgy érezzük, a többi ember valóban megért, ismer és támogat bennünket – ezek mindannyiunk közös és alapvető érzelmi szükségletei.

Mivel állandóan másokat okoltam a kapcsolati problémáimért, és azt vártam, hogy ők változzanak meg, képtelen voltam meglátni a saját boldogtalanságomban játszott szerepemet. Nem vettem tudomásul, mennyire elszakadtam a vágyaimtól és a szükségleteimtől. Bár dolgoztam azon, hogy jobban értsem önmagam, nem voltam tisztában azzal, miként veszek részt a kapcsolataimban. Sok páciensemhez hasonlóan én is másoktól vártam, hogy törődjenek az érzelmeimmel vagy tegyenek azért, hogy jobban érezzem magam, de azt nem tudtam, hogyan tehetném ezt meg saját magamért. Abban a hitben, hogy a „megfelelő” személy „egyszerűen tudni fogja”, miként enyhítheti vagy szüntetheti meg mélyen gyökerező magányomat, csalódtam, amikor nem így történt, akárki volt is az illető, akárhogy is viselkedett. A szükségleteim kielégítését másoktól várva szabotáltam a párkapcsolatot, és továbbra is ugyanúgy viselkedtem mind a szerelmi, mind minden más emberi kapcsolatomban.

Azután ahogy kezdtem ráébredni, hogy a különböző kapcsolataimban én vagyok az egyetlen állandó tényező, lassacskán arra is rájöttem, hogy soha nem tudom igazán irányítani mások cselekedeteit, reakcióit, arról nem is beszélve, hogy képesek vagy hajlandók-e gyorsan, hatékonyan és teljeskörűen kielégíteni az igényeimet. És eljutottam arra is, hogy ha mástól várom vagy követelem, hogy megváltozzon, hogy másképp legyen hiteles önmaga, azzal csak azt érem el, hogy egyikünk se fogja magát szeretve érezni. Egyetemes emberi szükséglet, hogy olyannak szeressenek bennünket, amilyenek vagyunk, és ezt semmiképpen sem akartam megtagadni a szeretteimtől.

Azt azonban sem a családom, sem a klinikai tanulmányaim nem tanították meg nekem, hogy csak az után változtathatjuk meg, hogyan viszonyulunk másokhoz, hogyan éljük meg a kapcsolatainkat, ha előbb saját magunk megélését és a magunkhoz való viszonyulásunkat változtatjuk meg. Azt pedig, hogy felnőttként miként viszonyulunk önmagunkhoz, közvetlenül befolyásolja az, ahogyan a legkorábbi kapcsolatainkban viszonyultak hozzánk. Fiatal korunkban valahányszor kiszámíthatatlanul, következetlenül gondoskodtak rólunk vagy épp elhanyagoltak minket, kialakult, illetve megerősödött bennünk az az alapvető meggyőződés, hogy nem vagyunk érdemesek sem a törődésre, sem arra, hogy kielégítsék a szükségleteinket. Mivel pedig alapvetően érdemtelennek éreztük magunkat, megváltoztattuk hát önkifejezésünket és a másokhoz való viszonyulásunkat. Idővel bizonyos szerepeket játszva már csak az „elfogadható” részünket mutattuk másoknak – ezt ebben a könyvben a kondicionált énünknek nevezem –, hogy ezáltal védelmezzük magunkat, és beilleszkedhessünk abba a legkorábbi környezetbe. Felnőttként továbbra is a rá nem szolgáltságtól való, mélyen gyökerező félelmünk vezérel bennünket, és a kapcsolatainkban tovább ismételgetjük megszokott viselkedésünket.

Eme megszokott szerepeket játszva elszakadunk egyedi lényegünktől, illetve attól az egyedi módtól, ahogyan mások előtt megnyilvánulunk, s emiatt óhatatlanul alulértékeltnek fogjuk érezni magunkat a kapcsolatainkban. Csak úgy fejezhetjük ki magunkat hitelesen mások előtt, ha biztonságban és támogatva érezzük magunkat. Ahhoz pedig, hogy biztonságban és támogatva érezzük magunkat, az kell, hogy ténylegesen biztonságban érezzük magunkat a testünkben. Sokan azonban nem képesek elérni ezt a biztonságérzetet, mert a testük sem képes elérni azt. Krónikusan kielégítetlen szükségleteink miatt az idegrendszerünk folyamatos stresszben marad. Túlélési üzemmódban rekedünk, és egyszerűen élettanilag vagyunk képtelenek biztonságban érezni magunkat mások jelenlétében.

Ez a felismerés felnyitotta a szememet. Ha soha nem éreztem magam igazán biztonságban a testemben, ugyan miként lehetnék kész arra, hogy biztonságban érezzem magamat, amikor az igaz szeretetből eredő öröm, fesztelenség és összekapcsolódás pillanatait kellene megélnem? Ha állandóan másokhoz vagy társadalmi normákhoz méricskélem magam, és közben elfojtom a szükségleteimet és vágyaimat, akkor hogyan tudna bárki is a környezetemben kapcsolatot teremteni az igazi énemmel? Ha nem ismerem és szeretem az egész valómat, ugyan miként várhatom el magamtól, hogy megengedjem, hogy valaki más megismerje és megszeresse mindazt, ami vagyok?

Azért mesélem el a történetemet, mert egyáltalán nem egyedi. Történeteink egyediségétől függetlenül, mások megerősítése vagy jóváhagyása nélkül kevesen érezzük úgy, hogy önmagunkban is érdemesek és szerethetők vagyunk. Ahogyan gyerekkorunkban is tettük, várjuk folyamatosan másoktól, hogy biztonságérzetet adjanak. Továbbra is elfojtjuk azon részeinket, amelyekről egykor megtanultuk, hogy szégyellni valók, ami tovább erősíti mélyen gyökerező félelmeinket, miszerint e részeink valóban olyan értéktelenek, amilyennek eredetileg elhitették velünk. Stressz-szintünk egyre növekszik, ahogy kerüljük vagy akár teljesen meg is tagadjuk a hiteles önkifejezést, és ezzel együtt egyre inkább neheztelünk másokra is. Túlterheltnek érezzük magunkat, és végül gyakran azért veszekszünk a szeretteinkkel, mert nem kérdezik meg, milyen volt a napunk; kerüljük a nehéz, bár fontos beszélgetéseket a családunkkal; vagy elzárkózunk, amikor a barátaink támogatni próbálnak bennünket – ezek mind gyakori szokások, amelyekkel a gyermekkori megküzdési stratégiáinkat ismételgetjük újra meg újra, annak ellenére is, hogy most is csak fájdalmat és szenvedést okoznak.

Amikor újra összekapcsolódunk a valódi énünkkel, és megéljük, hogy érdemesnek születtünk, valami csodálatos dolog történik – és nem csak velünk. Minél biztonságosabbnak érezzük az önkifejezést, annál könnyebben tudjuk biztonságossá tenni mások számára is, hogy a sebezhetőségeiket feltárva, hitelesen tudják kifejezni magukat. Jómagam is csak akkor tudtam mások társaságában igazán önmagam lenni, miután megértettem, mire van szükségem és mi az, amire vágyom. Így lettem képes úgy szeretni, ahogy egyébként gondoltam, hogy szeretek. Annak megértéséhez pedig, hogy mire van szükségem és mire vágyom, összhangba kellett kerülnöm a testemmel, meg kellett figyelnem, mire hogyan reagál.

Ahogy ráhangolódtam a testemre, egyre könnyebben ismertem fel az érzéseimet is, egyre jobban tudtam a stresszes, felzaklató élményeket kezelni, és az érzéseimet megosztani ahelyett, hogy elzárkóztam volna, ahogy azt éveken át tettem. Mivel összhangba kerültem az érzelmeimmel, és egyre inkább bíztam folyamatosan fejlődő önkifejezési képességemben, azt vettem észre, hogy egyre inkább el tudtam viselni azt a kellemetlen érzést, ami a mások előtti érzelmi sebezhetőséggel jár együtt. Idővel az is feltűnt, hogy egyre őszintébben nyílok meg mások előtt, akár olyanoknak is, akiket alig ismertem. Azzal, hogy emberi kapcsolataimban megnyíltam, jobban tudtam mások érzelmi tapasztalataira is figyelni, átérezni azokat.

Lényegében meg kellett tanulnom, miként érezhetem magam biztonságban a testemben ahhoz, hogy meg tudjam nyitni a szívemet, és képes legyek azt a szeretetet adni és kapni, amire vágytam. Ez a sorsfordító élmény megmutatta, milyen mély, teljes és végtelen lehet a szeretet, és arra is megtanított, hogy a cél nem egyszerűen a szeretetre találás, hanem hogy megértsük és lebontsuk a vele szemben emelt védőgátakat. Rá kellett jönnöm, hogy nem az a szeretet lényege, hogy valamilyen meghatározott módon jelenünk meg, hanem hogy megtestesítsük magát az érzést, s támogassuk, teret adjunk a másik embernek, hogy önmaga lehessen, épp olyan, amilyen.

Ebben a könyvben az általam megismert információkat és eszközöket osztom meg, hogy neked is segítsenek visszatalálni a szívedhez. Megtudhatod, hogyan teremthetsz újra kapcsolatot az egész lényeddel: a testeddel, az elméddel és a lelkeddel. Megtanulhatod, hogyan ismerd fel a kapcsolataidban különböző kondicionált énjeidet, hogyan azonosítsd és elégítsd ki a szükségleteidet, hogyan csillapítsd le túl heves érzelmeidet, és végül hogyan találj rá újra a szeretni tudás veled született, határtalan képességére. Ez a könyv éppúgy szól a saját szíveddel való kapcsolat gyógyításáról, mint a körülötted lévők szívével való kapcsolatod gyógyításáról. Látni fogod, hogy csak akkor vagyunk képesek igazán mások szívéhez kapcsolódni és törődni vele, ha előbb a saját szívünkkel teremtünk kapcsolatot és a saját szívünkkel törődünk.

Ha rá tudsz érezni szíved végtelen bölcsességére és intuíciójára, az örömteli, beteljesülést hozó döntésekhez segít a kapcsolataidban és azokon túl. Az utazás, amelyre a könyv hív, segíteni fog megtölteni a közted és a többi ember közötti teret szeretettel, segít kiteljesedned egyénileg éppúgy, mint partnerként és egy család tagjaként, és végső soron minden közösséged javára fog válni. Ha mi vagyunk az általunk vágyott szeretet, az a legnagyobb és leggyógyítóbb ajándék, amelyet csak adhatunk magunknak, a körülöttünk élőknek és a közös világunknak.

A szívedben megvan az erő a kapcsolataid és a környezeted megváltoztatásához. A mindannyiunkban élő szeretet a gyógyulás igazi forrása.

1 A kapcsolataid hatalma

A legtöbben úgy tekintünk a kapcsolatainkra, mint amelyek megtörténnek velünk, nem úgy, mint amelyeknek aktív résztvevői vagy akár okozói vagyunk. „Szerelembe esünk”, levesz minket a lábunkról a másik ember szenvedélyessége, a felettünk gyakorolt hatalma. Rossz embereket választunk újra meg újra, és legközelebb sem vesszük észre a figyelmeztető jeleket, pedig azt hisszük, most aztán már nagyon odafigyelünk. Amikor egy kapcsolat összeomlik, gyakran a másikat hibáztatjuk érte, abban a hitben, hogy ő nem volt hajlandó vagy képes boldoggá tenni bennünket.

Sok esetben nehéz felismerni saját, aktív szerepünket a kapcsolatainkban, beleértve, hogy ösztönösen, konkrét okból választunk bizonyos embereket. Sokan nem azért „szeretünk bele” valakibe, mert az illető felébresztette a szívünk vágyát, hanem mert olyan tudat alatti szükségletünket elégíti ki, amelyekről nem is tudunk. A legtöbben pedig – öntudatlanul – azokkal vesszük körül magunkat, akik lehetővé teszik, hogy újrajátsszuk a gyerekkori kapcsolatainkból ismerős interperszonális szokásokat és mintákat.

Gyakran tehetetlennek érezzük magunkat a kapcsolatainkban, mert időnk és energiánk nagy részét olyasmire összpontosítjuk, amit nem tudunk irányítani: más emberekre. E pillanatban talán képtelenségnek vagy reménytelennek érzed a kapcsolataidon való változtatást, ám erőt adhat, ha felismered, hogy ténylegesen van rá lehetőséged. Mindannyiunknak van. Mindannyian találhatunk és teremthetünk egészséges és boldog kapcsolatokat. Mindannyian válhatunk azzá a szeretetté, amire vágyunk, függetlenül attól, mit tesznek mások, vagy mi történik körülöttünk.

Saját szerepem a kapcsolataimban

A harmincas éveim elejéig erőtlennek és passzívnak éreztem magam a párkapcsolataimban. Gyakran váltogattam a társaimat, őket hibáztatva óhatatlan elégedetlenségemért, és meg voltam győződve arról, hogy a helyzetet azzal tudom orvosolni, ha valaki hozzám „jobban illőt” találok. Ez a minta tizenhat éves koromban alakult ki, amikor összejöttem Billyvel. Ő volt az első szerelmem – legalábbis annak hittem.

Ahogyan az a tipikus tinirománcokban lenni szokott, együtt töltöttük a hétvégéket, tévéztünk, a barátainkkal lógtunk, és moziba jártunk. A családom támogatta a kapcsolatunkat. Ennek ellenére soha nem beszéltem róla velük, csak akkor vakkantottam oda egy-egy rövid választ, ha az anyám vagy a nővérem rákérdezett, esetleg panaszkodtam egy sort, amikor felbosszantott valamivel. A barátaimmal sem beszéltem igazán a kapcsolatunkról, de nem azért, mert nem kedveltem Billyt, vagy ne lettek volna erősek az érzelmeim; éppen ellenkezőleg: meg voltam győződve róla, hogy szerelmes vagyok. De az én családomban nem volt szokás megosztani az érzéseinket, kivéve nagy megrázkódtatás vagy aggodalom esetén. Én is ezt a viselkedési mintát követtem, és csak akkor nem éreztem magamat feszélyezve, hogy Billyről beszélek (valójában leginkább panaszkodom), ha éppen megbántott vagy felbosszantott.

Másfél év után szakítottunk. Teljesen összetörtem. A szakítás egyik oka az volt, hogy a rákövetkező ősztől különböző főiskolákra mentünk, melyek autóval harminchárom órányira voltak egymástól. A másik ok azonban az volt, hogy Billy szavaival élve „érzelmileg elérhetetlen” voltam, és ezt a jellemzést mind a mai napig nem tudom elfelejteni. Akkoriban teljesen ledöbbentett: egyáltalán nem éreztem magam érzelmileg elérhetetlennek. Sőt, úgy éreztem, hogy kifejezetten sok szeretetet adok Billynek. Egészen kicsi koromtól kezdve büszke voltam arra, milyen mélységben törődöm másokkal és hogy figyelmes, gondoskodó ember vagyok.

Egy év főiskola után meglepődve jöttem rá, hogy vonzanak a nők. Egyszerre egészen más megvilágításban láttam az egész Billy-dolgot. Hát persze, hogy érzelmileg elérhetetlen voltam! – gondoltam. – Leszbi vagyok! Első barátnőmmel, Katie-vel, sportolás közben ismerkedtünk meg. Közös barátaink voltak, azonos volt az érdeklődési körünk, és sok időt töltöttünk együtt az edzéseken, a meccsekre utazva és a csapattársakkal közös szórakozásokon. Erre épült a kapcsolatunk: a fizikai közelségre és a hasonlóságokra. A legtöbb időt együtt töltöttük, különféle tevékenységekkel, de nem hagyott nyugodni az érzés, hogy valami hiányzik. Bár mélyebb kapcsolatra vágytam, az érzelmi világomból nagyon keveset osztottam meg vele – vagy bárki mással. Valójában nem voltam se nyitott, se elérhető érzelmi kapcsolatra. Mivel magam sem tudtam, mennyiben vagyok ludas az eltávolodásunkban, és mert nem éreztem a keresett szikrát, másfél év után szakítottunk, és Sofiával kezdtem találkozgatni.

A főiskola hátralévő éveiben kisebb-nagyobb megszakításokkal Sofiával jártam, és végül úgy döntöttünk, hogy a diploma megszerzése után egy városba költözünk. Sofia sok tekintetben különbözött Katie-től, de közösen kialakított dinamikánk miatt érzelmileg továbbra is távol tudtam tartani magam, hogy kikerüljek bármiféle mély vagy hiteles érzelmi kapcsolatot. Ezzel én is tisztában voltam. Pontosabban a tudatalattim – az agynak azon része, amely ösztönös, automatikus gondolatainkat, érzéseinket és reakcióinkat irányítja – tudta. Pszichénknek ez a mélyen eltemetett része tárolja az emlékeinket, még azokat is, amelyeket nem vagyunk képesek akaratlagosan felidézni, valamint az elfojtott érzéseinket, a gyermekkori fájdalmainkat és az alapvető meggyőződéseinket is.

Sofiát impulzív anya nevelte fel, aki gyerekkorában gyakran veszekedett, kiabált és ordítozott vele, vagy kritizálta és lekicsinyelte. A kapcsolatunk kezdete után nem sokkal Sofia ugyanígy kezdett velem is bánni: kiabált, ha nem értett egyet azzal, amit mondtam vagy tettem, és gúnyolódott vagy elítélt, ha nem tetszett neki a megjelenésem. Mivel tudtam egyet s mást arról, mi történt a gyermekkorában, magamban azzal mentegettem a viselkedését, hogy nem gondolta komolyan, amit mondott, vagy ahogy velem bánt, csak régi gyermekkori traumáit játszotta újra. És bár ez igaz volt, hihetetlenül nehezemre esett határokat húzni vagy korlátokat szabni arra vonatkozóan, mit tűrjek el. Mivel képtelen voltam szembeszállni vele, vagy értésére adni a megbántottságomat és haragomat, azt vettem észre, hogy egyre jobban neheztelek rá.

Továbbra is Sofiát hibáztattam a boldogtalanságomért anélkül, hogy rájöttem volna a valódi okra – arra, hogy magamra voltam dühös, amiért elbagatellizáltam a fájdalmamat, és kifogásokat kerestem bántó viselkedésére.

Miután végleg szakítottunk, Sarával jöttem össze, akivel négy évig jártunk. Sara vidám és gondtalan természetű volt, szeretett bulizni, ami tudat alatt nagyon vonzott: elterelte a figyelmemet a mellette megélt negatív élményekről. Mivel mindig kifejezetten gondtalannak tűnt, szégyenkeztem, ha nem éreztem magam felszabadultnak és lazának. Belevetettem magamat a közös bulikba, és bekapcsolódtam a naptárját betöltő végtelen számú társasági eseménybe. Ahogy a tudatalattim csillapítani próbálta a mélyebb érzelmi kapcsolat hiányában érzett növekvő fájdalmat és ürességet, bevett szokás szerint igyekeztem elfoglalni magam, és még szereket is használtam, hogy eltereljem a figyelmemet. Bár Sara soha nem adott hangot a nemtetszésének, ha berúgott – ami gyakran előfordult –, sokszor viselkedett gonoszul. De ahogy azt Sofiával is tettem, Sara viselkedését is kimagyaráztam: megnyugtattam magamat, hogy csak túl sokat ivott, hogy nem is gondolta komolyan, amit mondott vagy tett. Azokban a pillanatokban megint csak elfojtottam az érzelmeimet, hogy megpróbáljam megnyugtatni vagy a kedvében járjak, a saját érzéseim elé helyezve az övéit. Ahogy az együtt töltött hónapokból évek lettek, ugyanúgy neheztelni kezdtem rá, mint annak idején Sofiára. Sarát hibáztattam, amiért nem figyel rám eléggé, és nem törődik az érzéseimmel. Végül aztán véget is ért a kapcsolatunk.

Miután szakítottunk, beköltöztem egy háromszobás lakásba, egy Vivienne nevű, nálam idősebb lakótárs mellé. Rögtön feltűnt, hogy Vivienne érettebb az általam ismert nőknél, és hamar barátok, majd szeretők lettünk. Vonzott a függetlensége, az érzelmi önállósága, és összekötött minket hasonló ízlésünk és érdeklődési körünk. Idővel megosztottuk egymással az aggodalmainkat és a félelmeinket is, tovább mélyítve a kapcsolatunkat.

Sofiához hasonlóan Vivienne is stresszes és érzelmileg bizonytalan otthonban nőtt fel, ahonnan már tinédzserkorában elköltözött. Büszke volt rá, hogy senkire sincs szüksége, és már a kapcsolatunk kezdetén fontosnak tartotta leszögezni, hogy nem az a „házasodós típus”. Így amikor néhány évvel később előhozakodott a házasság gondolatával, roppant különlegesnek éreztem magam: nem akar megházasodni, de engem elvenne – ömlengtem magamban. Repülőre ültünk és Connecticutba utaztunk, ahol legális volt az azonos neműek élettársi kapcsolata, majd alig egy évre rá házaspárként költöztünk vissza a szülővárosomba.

Nem sokkal a költözésünk után azonban megváltozott a párkapcsolatokhoz való hozzáállásom. Nem sokkal korábban kaptam meg a New School for Social Research pszichológus-doktori diplomáját, és dolgozni kezdtem, hogy megszerezzem a magánpraxis nyitásához kötelező gyakorlatot. A képzés teljes munkaidőben folyt, és igen kemény volt. Két éven keresztül egyéni és csoportos pszichoanalízis-foglalkozások során vettem részt – a pszichológiának ez a szakterülete azt tanulmányozza, miként irányítja tudattalan elménk a gondolatainkat, az érzéseinket, a viselkedésünket és a kapcsolati dinamikáinkat.

Egyszerre az önelemzés és önértékelés fortyogó katlanában találtam magamat. Az egyéni foglalkozások során belekezdtem tudat alatti gondolataim és érzéseim vizsgálatába – amit még soha addig –, a csoportos foglalkozásokon pedig kiértékeltem, hogyan érintkeztem a csoport többi hallgatójával. Heteken belül rájöttem, hogy hatalmas érzelmi szakadék tátong köztem és Vivienne között; soha nem beszéltünk mélyebb érzéseinkről vagy a kapcsolatunk tényleges dinamikájáról, erre most vadidegenekkel mindkettőt képes voltam megvitatni. Kezdtem azt hinni, hogy boldogtalan vagyok a házasságomban, és hogy a kapcsolatunktól nem kapom meg azt az érzelmi kötődést, amelyre oly mélyen vágytam.

Az új városunkban nem volt széles baráti körünk, mint korábban, így a világunk kettőnkre szűkült. A társas összejövetelek figyelemelterelő tényezői nélkül nyilvánvalóbbá vált a kapcsolatunk dinamikája, és úgy tört felszínre, mint légbuborékok a víz alól, mint amikor valaki a felszín alatt már nem bírja tovább visszatartani a lélegzetét.

Egyre gyakrabban panaszkodtam Vivienne-nek arról, hogy nem tudunk összekapcsolódni, és hogy szerintem a kapcsolatunkból hiányzik az az érzelmi mélység, amire vágyom, amire szükségem van. Azzal vádoltam, hogy túlságosan független, és állítottam, hogy ő az oka annak, hogy nem tudunk mélyebben összekapcsolódni, ami miatt újra meg újra heves konfliktusokba keveredtünk. Ha most visszagondolok erre az egészre, nagyon rosszul érzem magam. A korábbi kapcsolataimhoz hasonlóan most sem ismertem fel a saját szerepemet abban, hogy a kapcsolat nem kielégítő, hogy megrekedt egy felszínes szinten. Olyan mértékben elszakadtam a saját érzelmeimtől, hogy nem tudtam tiszteletben tartani őket. Azt sem tudtam, milyen érzelmeim vannak egyáltalán.

Ahogy egyre boldogtalanabbá váltam, úgy küzdött Vivienne egyre keményebben a házasságunkért. Megrémített az elszántsága, és amikor rájöttem, hogy válni akarok, valósággal kővé dermedtem: életemben először éreztem erős vágyat, amely a számomra nagyon fontos személy óhajával ment szembe. Hónapokig küszködtem, hogy megtaláljam a módját, hogy megkérjem a válásra, és inkább tettekkel próbáltam eltaszítani magamtól. Amikor aztán végül hangot adtam valódi érzéseimnek, egyszerre éreztem magam rémültnek és erővel telinek: ez volt az első alkalom, hogy egy kapcsolatban – bármely kapcsolatban – előtérbe helyeztem a saját vágyaimat valaki máséval szemben.

A válásom volt az első eset, amelyben felismertem, hogy aktív szerepet játszom olyan kapcsolati dinamikák kialakításában, amelyek sem számomra, sem a körülöttem lévők számára nem előnyösek. Tudat alatti szokásaim – vagyis hogy figyelmen kívül hagytam a szükségleteimet, elfojtottam az érzéseimet, és mások kívánságait vagy igényeit a sajátjaim elé helyeztem – megerősítettek abban a meggyőződésben, hogy „jó” és „önzetlen” ember vagyok. De ezek a szokások sem engem, sem másokat nem tettek boldoggá. Sőt, mivel alig fejeztem ki a valódi érzéseimet, amelyek közül sokat még csak el sem ismertem, csak növeltem a másoktól való érzelmi távolságot. Mások magam elé helyezése nem önzetlenség volt, hanem önfeladás. Mélységesen elégedetlen voltam, sokszor éreztem magam nyugtalannak vagy feldúltnak, és egyre gyakrabban mentem bele veszekedésekbe és vitákba apró-cseprő ügyek miatt, tovább fokozva a konfliktust Vivienne és köztem.

Akkoriban azért voltam képtelen felismerni a saját felelősségemet ismétlődő konfliktusaimban, mert kapcsolati mintáim gyermekkoromban ivódtak a tudatalattimba; ösztönösen viszonyultam másokhoz, ösztönösen érintkeztem velük és kapcsolódtam hozzájuk. Ezeket a szokásokat még a legelső, a családi kapcsolataimban alakítottam ki, és támaszkodtam rájuk azóta is.

Korai kapcsolataid alakítják a jövődet

Kívülről nézve azt hihetnénk, hogy boldog és összetartó családban nőttem fel. Ezt is mondtam volna gyermekkoromban, sőt felnőtt életem nagy részében is. Mindig volt étel az asztalon; arra bátorítottak, hogy kiemelkedő teljesítményt nyújtsak az iskolában és a sportban; és sem testi, sem szexuális bántalmazásban nem volt részem. De mint azt azóta megtanultam, a bántalmazás hiánya nem zárja ki az érzelmi elhanyagolás és a hozzá kapcsolódó kötődési trauma lehetőségét.

Gyermekkoromban folyamatosan stressz és betegség vett körül. A nővérem több életveszélyes egészségügyi válságot is átélt, anyám pedig évekig szenvedett a saját krónikus egészségügyi problémáitól és fájdalmaitól, amelyekről a családomban soha nem beszéltünk nyíltan. Hasonlóképpen, az érzéseinket sem osztottuk meg, akár boldogok voltunk, akár szomorúak, és nem szálltunk szembe egymással, ha megbántva vagy dühösnek éreztük magunkat. Hiszen végső soron viszonylag boldogok voltunk, nem igaz? Miért kellett volna valaha is megbeszélnünk bármit, vagy szembeszállni bárkivel?

Érzelmi összekapcsolódás helyett a stressz és a szorongás kötött a szüleimhez és a nővéremhez. Valahányszor újabb egészségügyi válság vagy hétköznapi stressz adódott, családként újra meg újra a közös aggodalmat helyeztük előtérbe, amíg a probléma meg nem oldódott. Mindenki sietett gondoskodni a stresszes, beteg vagy más módon feldúlt családtag „sürgős” szükségleteiről, rendszeresen elhanyagolva a saját szükségleteit.

Az efféle minták állandó ismétlődésével idővel megtanultam, hogy a saját szükségleteim és érzéseim nem olyan fontosak, mint a környezetemben lévők szükségletei és érzései. Bár tudtam, hogy a családom szeret és törődik velem, érzelmi értelemben mégsem éreztem igazán ezt a szeretetet vagy törődést. Nem éreztem akkor, amikor felzaklatott valami, amikor mint minden gyermeknek, szükségem lett volna rá, hogy meghallgassanak, megnyugtassanak vagy megvigasztaljanak. Mivel azonban a szüleim figyelmét általában nem sikerült kiharcolnom, hiszen lekötötte őket a mindenkori válság, magam is korlátozni kezdtem, hogy mit osztok meg velük, tartva attól, hogy csak tovább növelem a családon belüli, már amúgy is nyomasztó stressz-szintet. Idővel megtanultam tudomást sem venni a szükségleteimről – vagy legalábbis igyekeztem nem mutatni sebezhetőséget, nehogy csalódás érjen, amikor senkitől sem kapok támogatást. Hogy biztonságban tartsam magam, szenvtelen lettem, elfojtottam az érzéseimet, és elzárkóztam az érzelmi világomtól. Ezek a megküzdési stratégiák váltak a pajzsommá, amellyel hosszú éveken át ösztönösen próbáltam védeni magamat attól, hogy a kapcsolataimban megbánthassanak.

Ez természetesen az én történetem, a tiéd pedig nyilván másmilyen. Függetlenül attól, milyen egyedi, egyéni utat járunk be, a legkorábbi kötődéseink hatással vannak a felnőttkori kapcsolatainkra, és különösen a párkapcsolatainkban kialakított szokásainkra. Bár ezek a szokások felnőttként már csak ritkán szolgálják a javunkat, mégis ismerősnek, kényelmesnek és ezért biztonságosnak érezzük őket. Mivel a tudatalattinkban tárolódnak, és automatikusan ismétlődnek nap mint nap, gyakran nehéz megfigyelnünk őket, és sokszor nehezünkre esik tudatosan felismernünk a kapcsolatainkban aktívan játszott szerepünket.

Megtanulhatjuk azonban, hogyan észlelhetjük berögződéseinket, és hogyan alakítsunk ki jelenlegi igényeinknek megfelelő, új szokásokat. Ahogy felismerjük és megértjük, hogy berögződéseink múltbéli tapasztalataink hozadéka, megszabadulhatunk a gyakran diszfunkcionális kapcsolati szokásaink miatt érzett szégyentől is. Ha felismerjük és elfogadjuk az általunk játszott aktív szerepet, akkor képesek leszünk megváltoztatni a párkapcsolati dinamikánkat. Végső soron ugyanis, ha azt akarjuk, hogy a kapcsolataink megváltozzanak, meg kell változtatnunk azt, ahogyan ezekben a kapcsolatainkban jelen vagyunk.

Miután rájöttem, hogy összes diszfunkcionális párkapcsolatom közös eleme én magam voltam, felhatalmazást nyertem magamtól, hogy nekifogjak a kapcsolati dinamikáim megváltoztatásának. Lassan felismertem, hogy csak akkor érzem jól magam, amikor a saját igényeimet feláldozom, és elkerülöm a másoknak okozott csalódás kellemetlen érzését. Nem tudtam világos határokat húzni – ha ugyan tudtam egyáltalán. Mivel figyelmen kívül hagytam legelemibb szükségleteimet és vágyaimat, és folyamatosan áthágtam a határaimat, végül érzelmileg távolságtartó és megbántott lettem, miközben továbbra is másokat okoltam, és mindig egy „tökéletesebb” partnert keresve léptem ki a meglévő kapcsolataimból. Nem ismerve saját tudat alatti szokásaimat, mindig másokat hibáztattam a kapcsolati problémáinkért, és elvártam, hogy ők változzanak meg, mit sem törődve a körülményeim megteremtésében és fenntartásában játszott saját szerepemmel.

A kapcsolataim csak azután váltak egészségesebbé, hogy őszintébben kezdtem figyelni magamat. Rájöttem, hogy az egészséges kapcsolatok felfedezéséhez vagy fenntartásához önmagamat is érzelmileg egészségessé kell tennem. Ez eleinte sok kellemetlenséggel járt. Meg kellett tanulnom tisztelni saját szükségleteimet és vágyaimat azáltal, hogy új határokat húzok mások felé, és közben elsajátítom, hogyan legyek önmagammal türelmes és együttérző.

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

A szöveget gondozta Varga Anita

Kézirat-előkészítő Török Tünde

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítótervet Kiss Lou ötlete alapján Féder Márta készítette

Tördelte Kaposvári Franciska

ISBN 978 963 604 585 2

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Jost – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Noto Serif – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Urbanist – SIL Open Font License