A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Linda Boström Knausgård: Oktoberbarn.

Modernista, Stockholm, Sweden

Copyright © Linda Boström Knausgård, 2019

Published by agreement with Copenhagen Literary Agency ApS, Copenhagen.

Hungarian edition published by arrangement with Agentia Literara Livia Stoia.

Köszönjük a Swedish Arts Council anyagi támogatását, melyet a fordítás elkészítéséhez nyújtott.

Hungarian translation © Papolczy Péter, 2024

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Fordította Papolczy Péter

Borítóterv Tillai Tamás

Szerkesztő Gaborják Ádám

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Felelős kiadó Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-687-142-0

Az elektronikus verziót készítette
az eKönyv Magyarország Kft. • www.ekonyv.hu

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Bárcsak elmesélhetnék mindent a gyárról. De már nem megy. Hamarosan nem fogok emlékezni sem a nappalokra, sem az éjszakákra, sem arra, hogy miért születtem. Csak annyiról tudok beszámolni, hogy 2013 és 2017 között több hosszabb-rövidebb időszakot töltöttem ott, és annyi áramot vezettek az agyamba, hogy biztosra vették, nem fogok tudni írni róla. Az első alkalom intenzív volt, egymás után tizenkét kezelés. Ezt a szót használták rá. Ez a szó semlegessé tette, amit műveltek, és ezzel akarták enyhíteni a félelmemet a beavatkozástól. Azt mondták, a kezelés kíméletes, olyan, mintha újraindítanák a számítógépet. Tényleg ilyen ocsmány hasonlatokkal éltek. Azok, akik ezt a nyelvet megalkották, elhiszik, hogy egy ember szenvedése így enyhíthető, ők teljesen hozzászoktak már, a számukra egy beavatkozás éppoly felejthető, mint a legutóbbi hazugságuk. Naponta húsz beavatkozást végeztek. Ezek a futószalagon végzett eljárások voltak a nyilvánosság elől elrejtett tevékenység ékkövei. Idebent teljesen szabad kezet kaptak, és ha egy beteg feladta, azt mindig meg lehetett magyarázni azzal, hogy az illető nem reagált a kezelésre. Betömtek minden hasadékot a való világ felé. Annyira féltek a vizsgálattól, hogy mindent a betegre fogtak. Ő volt kezelhetetlen. Már túlságosan előrehaladott állapotban volt. Kétségbe volt esve. Az idős asszony krónikus beteg volt, és egy másik korban kellett volna születnie, amikor békésen élhetett volna együtt másokkal egy igényeikre szabott világban. Három óra szabadidő a parkban egy ápoló gondjaiban, aki soha semmiért nem tett neki szemrehányást. Azok az idők elmúltak, senki nem akart már krónikus betegeket az osztályán. Mindenki eredményeket akart felmutatni, és az eredményeket a roppant népszerű elektrokonvulzív terápiától remélték, amely az egyed minden gyötrelmére megoldást tud nyújtani. A kezeléseiket olyan betegekre lőcsölték, akiknek nem volt más választásuk, mint hinni a főorvosnak abban a rövidke időben, amikor ténylegesen zajlott bárminemű párbeszéd. Heti tíz perc, abba kérdések már nem fértek bele. A problémás páciensek nagyobb áramütést kaptak. Ezt mindenki tudta.

Lakozott bennem egy gyengeség, az egész lényemet átjárta, ezért gyakran megfordultam ezen a helyen.

Többször is ütöttek meg már árammal. Mindent tudtam a kezelésről.

Reggel öt órakor bejött egy nővér a szobába betenni egy kanült. Hogy fájni fog-e vagy sem, azt már abból lehetett tudni, ahogy megfogták a kilincset. Zahid félt kanült betenni, ezért mindig mellészúrt, és izzadni kezdett a kis szobában. Talán nem is volt benne semmi furcsa, hogy mellészúrt, mivel a szobában a lámpák csak gyér fényt adtak. Kész csoda, hogy a többiek megtalálták a vért az ereimben ebben a félhomályban. Zahid végül a kézfejembe szúrta a tűt, ott látszanak a legjobban az erek, ugyanakkor ott okoz a betegnek a legnagyobb fájdalmat a szúrás. Ha Maria nővér nyitott be, tudtam, hogy egyáltalán nem fog fájni. A tű fájdalom nélkül csúszott a helyére, én meg nem győztem hálásan mosolyogni rá. Aalif bedöfte a tűt. Mindig telibe talált, amiért hálás voltam, pedig annyira fájt, hogy a fájdalom egy időre kiszorította a környező valóságot. Egyik-másik ápoló többször is szúrt, és mindig elvétette; az ér folyton kitért a tű elől. Az volt a furcsa, hogy mindig ugyanazok jártak így, néhányan meg nem is figyelmeztettek szúrás előtt. Olyankor felsikoltottam a fájdalomtól. Fel kellett készülnöm a tű fogadására. Hallanom kellett, hogy „most megszúrom”, mert akkor ki tudtam fújni a levegőt, amikor a tű belém hatolt, és ezzel elvarázsoltam a fájdalmat, vagy legalábbis elviselhetővé tettem. Miután a kanül a helyére került, ragasztószalaggal rögzítettek egy kis batyut bemeneti nyílással, sóoldattal átöblítették, hogy ellenőrizzék, működik-e a nyílás, be tud-e áramlani később szabadon az altató, mind az ember testfunkcióiba, mind az elmébe, amely azonnal megadja magát. Feltétel nélkül kapitulál.

De kezdjük az elején. Az odaúttal. Soha nem volt szabad egyedül odamenni. Mindig egy ápoló kísért, és általában Aalif jött értem. Szerettem őt. Semmi baj nem volt vele. A melegebb országok valamelyikéből jött, és háború elől menekült. Együtt tettük meg azt a körülbelül húsz métert. Először ki az osztályról, aztán három lépés balra, és be a gyárba vezető rövid alagútba.

Egy váróteremben ültünk sorban, mi, akik kezelésre vártunk, és a kísérőink. Odabent őrült tempóban zajlott minden. Itt aztán rend volt. Mint említettem, minden reggel sikerült húsz szerencsétlent besuvasztaniuk. Ültünk a váróteremben, és én többnyire nem szóltam semmit, de ha gyorsabban áramlott a vérem, akkor Aalif országáról beszélgettünk. Kérdeztem őt a háborúról, meg arról, nem szörnyű-e ebben az országban élni, ahol esténként senki sem ül ki a szabadba, és a társalgások csak arról szólnak, hogy lehet-e valakire számítani, vagy sem. Aalif tett egy mozdulatot, ami azt jelentette, hogy mit lehet tenni, és azt felelte: Itt jobb. Jobb a családnak.

Többnyire csak ültem és bámultam az ajtót, amely időnként kinyílt, és egy szőke, üde, fehér fogú medikus kikiáltott rajta egy nevet, és olyankor az ember vagy ült tovább a váróteremben, vagy, ha az ő nevét kiáltották, felállt, és bement a szobába a kísérőjével.

A szobába érve már nem volt kecmec. Fel a vizsgálóágyra. Altatóorvos: Evett vagy ivott ma már valamit? Van meglazult foga?

Vérnyomást mértek, közben a nővér elektródákat rögzített a mellkasom felső részére és a homlokomra. Utána jött a gyakornok az oxigénnel, azt be kellett szívni, hogy az embernek oxigéndús legyen az agya. Az altatóorvos bejelentette, hogy mindjárt elalszom, majd a hideg altatószert befecskendezték a véráramba az előkészített bemeneti nyíláson keresztül. Olyan volt, mint sötétséget inni.

Aalif elmesélte, mi történik azután, hogy elaludt az ember. Először beteszik a fogvédőt, hogy a beteg ne harapja el a nyelvét. A bemeneti nyíláson át beadnak izomlazítót, hogy a test ne vergődjön az ágyon. Így viszont fel kell tekerniük az áramot, ha görcsöt akarnak előidézni. Utána maga az áramütés már gyorsan megy. Az áram, amibe a bizalmukat helyezték. Az orvosokat felszabadító áram. Az áram, ami mellékhatások nélkül nyújt olyan megkönnyebbülést, mint egyetlen gyógyszer sem, az áram, ami néhány másodpercig vagy akár egy percen át a sikeres kezelés kulcsát jelentő görcsöt okozza.

Azt majd később mondom el, mi történik a roham után, de annyit elárulhatok, hogy mi, betegek, keskeny ágyakon feküdtünk egymás mellett olyan közel, hogy szinte egymáshoz értünk. Mindenki a maga sötétségébe burkolózva, egy érthetetlen álomban. Ott aludtunk egy függöny mögött. Fontos volt, hogy a szobába belépő betegek ne lássák az alvókat. Fontos volt, hogy senki ne ijedjen meg a kíméletes kezelés előtt, én mégis sokszor megpillantottam az alvókat, és a gondolat, hogy hamarosan én is egy leszek a sok fekvő ember között, és fogalmam sem lesz, mi történik velem, jobban megrémített, mint maga az áram.

Azzal senki nem törődött, hogy utána hosszú időszakokra egyáltalán nem emlékeztem. Az emlékezetkiesés állt a kezelés gyógyító hatásával szemben. És mennyit nyom a latban egy emlék? Hogyan lehet megmérni? Hogyan értékeljük az emlékeket? Az emlékeket nem tartották valami nagyra a gyárban. Inkább kezelték az embert négy hétig árammal, semhogy hónapokig ténferegjen az osztályon. Az emberi lény peremvidékén dolgozókat megmámorította az érzés, hogy végre eredményeket tudnak felmutatni, és így beeresztést nyernek az előkelőbb társaságokba.

Akkoriban író voltam. Vacak egy mesterség. Semmi megkönnyebbülés. Semmi enyhülés. Semmi pihenés. Semmi öröm. Csak élénk emlékek a helyről, amiről írtam, képzelgések és olykor célba találó szavak. Olyan ritkán írtam, hogy már nevetséges volt írónak nevezni magam, de attól még írtam. Másodsorban akartam csak író lenni. Elsősorban színész szerettem volna lenni, fiatalkoromban próbálkoztam is vele. Egyenetlen teljesítményt nyújtottam. Egyik este nagyon jó voltam, teljesen felszabadultam a színpadon, és leírhatatlan boldogságot éltem át. Nem voltak szavak a megkönnyebbülésre. Szabadnak lenni, és közben mégis tudni, mi fog történni. A többiek védelmét élvezve, mégis a magam uraként. A földi paradicsom volt.

Mégsem éreztem a saját választásomnak. Nem az én hódításom volt. Anyám fedezte fel a szakmát, és végül nem akartam a nyomdokaiba lépni. És a színház elviselhetetlen is tudott lenni azokon az estéken, amikor befeszülten mondtam a szövegemet, mint egy tehetségtelen kezdő, akinek egyetlen társa a szorongás. Rájöttem, hogy ebben a szakmában az ember nem engedhet meg magának ekkora hullámzást. A józan ész azt súgta, hogy mondjak le az álmaimról, és válasszam azt, ami mindig is ott volt karnyújtásnyira. Az írást.

Gyerekkoromban többet írtam, mint most. Nincs mit mondanom. Egyfajta válságban is vagyok. Nemcsak a kezelések miatt, meg hogy napokon át jövök-megyek a folyosón, hanem teljesen védtelennek is érzem magamat.

Egyedül vagyok, teljesen egymagam. Nincsenek barátaim a városban, ahol élek, a férjem meg elhagyott. Belefáradt abba, hogy minden beszélgetést neki kell lefolytatnia a gyerekekkel az asztalnál. Rengeteget viccelődött is velük, hogy ne tűnjön fel nekik, én soha nem mondok semmit. Sem az étkezések közben, sem máskor. Leszámítva, amikor dőlt belőlem a szó, mintha soha nem akarna véget érni. Sokat voltam távol. Sok időt töltöttem ebben a kórházban. A betegségem mindannyiunkat lehúzott a mélybe. Ő nem vágyott erre az életre. A nagy szerelem egy viszketős pulóverré vált, amit muszáj volt levetni. Csak meg kell szabadulni a pulóvertől, és akkor újra minden rendben lesz.

Nem imádkoztam azokban az években. Elfelejtettem tán életre szóló szerelmet kérni? Ráfoghatom valamire a mulasztásomat? Miért nem igyekeztem sokkal jobban a közös életünk során?

Nem tudom.

Tudod, hogy hány különféle hangulat lakozik bennem egyszerre. A vége felé rosszabbodott.

Úgy döntöttem, isteni próbatételnek tekintem ezt az új helyzetet.

A gimnáziumban két hosszabb dolgozatot írtam: egyet Szophoklészről, egyet pedig az ószövetségi Jóbról. Szerintem beléptem Jób korába.

Kötelesség, munka és a menny csukott ajtaja.

Egy nap egyszer csak ott találtam magamat egyedül egy házban, és nem tudtam, hogyan éljem tovább az életemet. Értéktelen voltam, mert senki sem szeretett, és semmivel nem boldogultam. Letaglózott a magány, és fogalmam sem volt, hogyan kell egyedül élni, így olyan lettem, mint aki senki életét sem éli. Senki voltam. Látszólag éltem, persze, de valójában nem. Arról fantáziáltam, hogy eltűnök, vagy meghalok a saját kezem által, de balesetnek beállítva. Az interneten keresgéltem, hogyan lehet a legjobban megrendezni egy balesetet. Bár emlékem nincs róla, azt is megkérdezhettem a neten, hogyan lehet fegyvert beszerezni, mert az amerikai hadseregtől kaptam üzeneteket, és az első így szólt: „Nem bírod elviselni ezt a rengeteg szabadságot.” És igazuk volt. Ezt a fajta szabadságot nem nekem találták ki. Másodjára az írták meg, hogy egy szép kis summáért bármit megvehetek a boltjukban. Ekkor jöttem rá, hogy nem az amerikai hadsereg üzent, hanem egy fegyverbolt, amit így hívnak. Ha azon morfondírozom, hogy esetleg véget vessek az életemnek, akkor szerintem ennek a legegyszerűbb módja, ha agyonlövöm magamat. Ezt meg tudtam volna oldani, de nehéz lett volna úgy beállítani, mintha valaki más lőtt volna le, ezért némi szomorúsággal elkezdtem más lehetőségek után nézni. Mindenhez túl gyáva voltam. Nem tudtam volna a magasból leugrani, és nem tudtam volna bevenni a tablettákat, amelyek ott hevertek lehetőséget kínálva egy fémdobozban. Egyszer felvettem a kapcsolatot az alvilággal. Bevonatoztam a nagyvárosba a retkes vidéken, ahol éppen éltem. Tudtam, hova kell mennem. Mindenki tudta. Odamentem ahhoz az emberhez, akit a legtöbb követő vett körül, és megkérdeztem, mennyibe kerülne, hogy valaki a vonat elé lökjön. Kaptam egy ösztöndíjat, ennyit tudtam rászánni. Kinevetett, amikor mondtam, mennyit tudnék fizetni. Ki kockáztatná a szabadságát egy ilyen pimf összegért, kérdezte, és ha megint zargatni akarom, százszor ennyivel jelenjek meg. Eljöttem, kutyául szégyelltem magam. Ki vagyok én? Hol kötöttem ki, és hogyan lehet kijutni innen?

A gyerekekre összpontosítottam. Házikosztot főztem, és amennyire tudtam, a közelemben tartottam őket. Mégis mintha a büntetésüket kellett volna letölteniük nálam. A nagyobbak folyamatosan hazavágytak az apjukhoz. Amikor nála voltak, telefonon jobban kijöttünk egymással, és ez vigasztalt az állandó szemrehányás ellenére. Mindez az én hibám. Miattam ment szét a család.

A két kisebb szívesen volt velem, és örömre emlékeztető érzés volt a közelükben lenni, és teljesíteni minden kívánságukat. A kicsikkel jól kijöttem, a nagyobbakkal kevésbé, ők valódi válaszokat akartak a kérdéseikre. Nem az én hantázásomat. Nem voltam teljes énemmel jelen, lehúzódtam a senkiföldjére, ahol semmi kilátás nem volt igazi életre. Nagy gondot jelentett, hogy nem mertem gyászolni. Nem voltam hajlandó a vesztes színében feltűnni. Egyetlen könnyet sem ejtettem. Semmi baj, mondogattam magamnak. Amúgy sem akartam volna folyton hozzá igazodni. Ez önmagában igaz is volt, de még tagadhatatlanabb volt, hogy lebénultam.

Mindeközben sikereim voltak az egyik könyvemmel. Teljesen összezavart. Egyfajta öröm a sok leplezett nyomor közepette. A könyvkiadás nem való a békétlen lelkeknek. Főleg nem a bajba jutott békétlen lelkeknek.

Néhány hónap múlva haladéktalanul be kellett feküdnöm a kórházba.

Előtte való éjszaka felvonatoztam a városba, hogy találkozzam Kristoferrel a kiadómtól. Együtt készültünk lemondani a felét mindannak, amit bevállaltam. Nagyon elszúrtam. Egyszerre kellett volna Oslóban és Washingtonban lennem. Aztán volt néhány író-olvasó találkozó, fellépés valami könyvtárban. Mindent el lehetett halasztani későbbre.

Ugyanakkor volt ez-az, amit semmiképpen sem akartam lemondani. Készültem Jeruzsálembe utazni két szerzővel és a nővel, aki megszervezte az utat. Úgy volt, hogy felolvasást tartunk egy kávézóban, majd utazunk tovább Tel-Avivba, és találkozunk Ámosz Ozzal az otthonában. Elkezdtem olvasgatni Ámosz Oztól a Keresztül-kasul Izrael országában 1982 őszént és a Szeretetről, sötétségrőlt.

Leginkább az vonzott az útban, hogy elvileg sok időnk lett volna felfedezni a városokat. Egész felnőtt életemben olvastam Jeruzsálemről. Nem akartam semmiről sem lemaradni. Készültem bejárni a szent város szent helyeit. Valamiért meg voltam róla győződve, hogy van egy remek ötletem egy színdarabhoz. Egy színháztól kaptam megbízást, de nem tudtam magamat rászánni, hogy belevágjak. Fantáziáltam egy darabról, amely a három világvallás közös eredetét járja körül. Egy adott történetet akartam továbbszőni, nem árulom el, melyiket. Tudtam, bizonyára furcsa lesz látni a régi Jeruzsálemet közvetlenül a szokásos üzletláncok mellett, amik rohamtempóban bukkannak fel a világ minden táján. Nyilván valami módon ütközni fog a kettő, és fontos, hogy ez ne befolyásoljon. Újra kezembe vettem a Bibliát. Vettem még egy útikönyvet Jeruzsálemről.

Valójában csak megjátszottam, milyen sokat tudok Jeruzsálemről. Voltak hézagok a történelmi ismereteimben, de maradt időm felkészülni.

Egy reggel majd korán felkelek, a siratófalnak támasztom a homlokomat, és segítséget kérek.