részlet

Athenaeum

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Nina F. Grünfeld: Min ukjente farmors krig

© Nina Grünfeld
First published by Aschehoug, 2020
Hungarian edition published in arrangement with Immaterial Agents in conjunction with Livia Stoia Literary Agency

This translation has been published with the financial support of NORLA
A kiadás a NORLA fordítástámogatásával készült.

Hungarian translation © Patat Bence, 2021

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
1086 Budapest, Dankó u. 4–8.
Tel.: 1-235-5020
www.athenaeum.hu
www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 234 9

Felelős kiadó: Dian Viktória
Felelős szerkesztő: Fekete Viktória
Szerkesztette: Vajna Ádám
Műszaki vezető: Drótos Szilvia
Borító: Földi Andrea

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette: Ambrose Montanus

Anyának és anyáinknak

Előszó

Apai nagyanyám, Frida, először 1931 tavaszán bukkant fel a rendőrség nyilvántartásaiban. Ez azután történt, hogy a délkelet-csehszlovákiai Kassa titkosrendőrsége bizalmasnak nyilvánított jelentést készített a régióban folyó kémkedéssel kapcsolatos tevékenységekről. A jelentést aláírták, lepecsételték, lemásolták, majd továbbították az ország összes nagyobb városának rendőrkapitányságára: Prágába, Pozsonyba, Brnóba, Opavába és Ungvárra. Emellett elküldték a hadügyminisztériumnak, a hadsereg vezérkarának, valamint az állami katonai rendőrségnek is. A titkosrendőrség bizonyára komolyan vette a dolgot.

Kiderült, hogy a kassai jelentés csupán egy, a Frida Grünfeldet érintő számtalan irat közül. Amikor hozzákezdtem nagyanyám életének és sorsának feltérképezéséhez, az akkori Csehszlovákia levéltáraiban több helyen is találtam nyomokat és történetfoszlányokat. Apám, Berthold, Frida fia ekkor már több mint tíz éve halott volt. Mindazt, amit ma Fridáról tudok, ő sosem tudhatta – így például azt sem, hogy az 1931-es rendőrségi kihallgatáson ő is jelen volt. Parányi embrióként Frida méhében pihent, közvetlenül anyja dobogó szíve alatt. Akkor még Frida sem tudta, mi történik a testében, és azt sem, milyen megpróbáltatások várnak rá.

Amióta az eszemet tudom, foglalkoztat, hogy ki is volt valójában a nagyanyám. Már gyermekként hajtott a kíváncsiság, hogy vajon milyen volt – hasonlítok-e rá, kik vagyunk, és honnan jövünk? –, majd fiatal felnőttkoromban ez, hogy minél többet megtudjak róla, átalakult egyfajta vággyá. Apám emléktöredékeiből érthető egészet akartam összeállítani. Az a kevés, amire apám emlékezett, és amit kész volt megosztani velem, balszerencséről és nyomorúságról árulkodott. Tudta, melyik országban született, hogy a Berthold nevet Fridától kapta, és hogy az anyja lemondott róla. Azt is tudta, hogy zsidó. De semmi többet.

Személyes motivációm lassanként művészi formát öltött. Három filmem és egy könyvem is apám történetén alapult, de Fridához egy lépéssel sem kerültem közelebb.

Az a gyanúm, hogy az archívumokban nem ástam elég mélyre, a vasfüggöny leomlása után beigazolódott. Az évek előrehaladtával egyszerűbb lett az egykori keleti blokkba tartozó országok levéltárait felkeresni, és azok több anyagot is oszthattak meg a látogatókkal. A gyűjtemények digitalizálásának és hozzáférhetővé válásának köszönhetően az interneten is kutathattam.

A Frida utáni kutakodásnak megvolt a maga sajátos időrendje. Az információkat nem az életútjával párhuzamos, kronologikus sorrendben találtam meg, és ez olykor zavart okozott. Máskor egy-egy találat kifejezetten tévútra vitt, de minél több mindent fedeztem fel, annál közelebb jutottam hozzá. Mert a keresés eredménnyel járt. Újabb és újabb elemekre bukkantam, és minél több dolog került a helyére, annál izgatottabban vártam, hogy összeálljon a kép. Megszállott lettem. Úgy éreztem, muszáj megoldanom nagyanyám, Frida életének rejtélyét. Rájöttem, hogy ha megismerem őt, egyúttal megértem magamat is – kiváltságos helyzetemet, és azt, hogy mennyire kevés kell ahhoz, hogy minden megváltozzon.

De vajon miért érdekelte a rendőrséget a nagyanyám? Mit követett el, és mi történt vele a kassai kihallgatás után? Mennyire alakítják egy ember életét a körülmények, és vajon miért bízta másra a gyermekét?

Többször is megfordult a fejemben, hogy talán jobb lenne, ha Frida történetét nem mesélném el. Hogy apámnak igaza volt, amikor nem beszélt arról a kevés pozsonyi gyermekkori emlékéről, és abban is, hogy úgy gondolta, jobb, ha az anyja békében nyugszik. De úgy sejtem, Közép-Európa drámai történelmének, amelynek Frida és Berthold is részesei lettek, pozitív mozzanatai is voltak. A sok küszködés közepette bizonyára volt remény, sőt időnként nevetés és boldogság is. Kerestem valamit – akármi legyen is, életjel, dokumentum, vagy csak egy fénykép –, ami bizonyíthatja, hogy a történelem lehet szép is. A kutatómunka vége felé járva különleges dologra bukkantam, ami meggyőzött arról: Frida áldását adná rá, hogy elmeséljem, amit ma tudok.

Frida világra jön

A ma Szlovákiában található Lelesz akkora volt, hogy a kolostor tetején fészkelő gólyák jól láthatták, hol kezdődik és hol ér véget a falu. A kolostordomb aljában keskeny téglaházak sorakoztak. Mindnek volt saját konyhakertje és gyümölcsöse, kútja és deszkakerítése. A házak között szűk kavicsutak haladtak, a falu közepén pedig akácfasor húzódott végig, amely mellett a templom és a zsinagóga is állt. Felülről nem lehetett látni, melyik házban laknak keresztények, melyikben zsidók. A romák lakhelyét azonban könnyen fel lehetett ismerni. Ők a falu szélén éltek, a tágas szántóföldek határán, amelyek nyaranta sárga napraforgók ragyogó tengerévé változtak.

A lelesziek büszkék voltak a gólyáikra. A környéken nem minden falunak adatott meg, hogy elszállásolhassa az afrikai telelésből hazatérő, előkelő gólyákat. Egy gólyafészek nélküli falu szinte nem is számított igazi községnek. Mintha a jelenlétük valamiféle áldást jelentett volna. Mintha a gólyák a bőség és a békés egymás mellett élés ígéretét hordozták volna. Velük érkezett a tavasz és a nyár, és nekik volt köszönhető, hogy az emberek újszülött gyermekei biztonságban érkeztek meg – éppúgy, ahogy Frida is, 1908. szeptember 3-án, csütörtökön.

Lelesz, 1917

Frida a vallásos zsidó Grünfeld családba született. Édesanyja, Hani, korábban már hét gyermeknek adott életet, és tudta, mire számíthat, de közeledett a negyvenhez, így a teste kezdett elfáradni. Már hosszabb ideje gyötörte visszatérő fejfájás és ízületi fájdalom. Szerencsére a bábaasszony, Reskó Anna, akárcsak a korábbi szülései nagy részénél, most is mellette volt, hogy segítsen. Anna helybéli keresztény családból származott, amelynek nőtagjai nemzedékek óta dolgoztak bábaasszonyként. Megszokott dolog volt, hogy a gyerekek apjuk vagy anyjuk nyomdokaiban járnak. Frida apja, Móric cipész volt, ahogy az ő apja is.

Móric valószínűleg nem volt ott Frida születésénél. A férfiak ilyenkor ritkán voltak jelen. Ehelyett talán a cipészműhelyben múlatta az időt, esetleg elment a zsinagógába, hogy elmondjon egyet a napi három imája közül. Ez esetben bizonyára azt kérte Istentől, hogy egészséges gyermeke szülessen – és hogy fiú legyen. Abban a kultúrában, amelyben a férfiak minden reggel köszönetet mondtak Istennek, amiért nem nőnek születtek, egy lánygyermek sosem pótolhatott egy fiút. Márpedig a sorsterhes 1900-as évben Hani és Móric két kisfiát, a hároméves Henriket és a másfél éves Dávid Mórt is elveszítette. Minden kisgyereket fenyegettek a járványok, amelyek időről időre felütötték a fejüket.

Ha fiú lesz, a gyermek nyolcnapos korában találkozik Leopold Weisszel, aki nemcsak a falu két kocsmájának egyikét vezette, hanem ő volt a körülmetélést végző helyi mohél is, aki Hani és Móric minden fiának brit miláját végrehajtotta.

Akkoriban a leleszi lakosság körében rendszeres beszédtéma volt a magyar anyanyelvűek és a szlovák ajkúak közötti nyelvi konfliktus. A falu többnyelvű volt, mivel évszázadok óta az Osztrák–Magyar Monarchiához tartozott. Az 1910-es népszámláláskor a lakosság kilencvenkilenc egész hét tized százaléka vallotta magát magyar anyanyelvűnek, de az utcákon és a kocsmákban szlovák, német, rutén és jiddis szót is lehetett hallani. A nyelvi konfliktus már nemzedékek óta fennállt, de az előző évben, a hírhedt csernovai mészárlás nyomán újra fellángolt.

A csernovai tragédiát egy új templom felszentelésével kapcsolatos ellentétek váltották ki. A helyi lakosság, amely egy független Szlovákiára vágyott, azt akarta, hogy a felavatási ünnepséget Andrej Hlinka, a fiatal nacionalista pap vezesse, aki maga is Csernovából származott. Hlinka azonban a magyar püspökénél, Párvy Sándornál kegyvesztetté vált. Magyarellenes agitáció miatt felfüggesztették papi szolgálatai alól, és két év börtönbüntetésre ítélték. Amikor a helyi lakosság azt akarta, hogy várjanak a templom felszentelésével Hlinka szabadulásáig, a püspök közbelépett. Két magyar ajkú papot küldtek a felszentelésre – ez a provokáció tizenöt ember halálát okozta, és még ennél is többen megsebesültek.

Az esemény országos és nemzetközi szinten is komoly figyelemre tett szert. Számos függetlenségre vágyó és a kisebbségek jogaiért harcoló szereplő igyekezett az esetet ideológiailag előnyére fordítani. Hlinkának sikerült a börtönbüntetését lerövidíttetnie, és a külvilág együttérzését kiváltania.

Ilyen társadalomba született Frida az Osztrák–Magyar Monarchia utolsó leheletének óráján. A gyarapodó helyi erők az évszázadok óta központilag, Bécsből és Budapestről irányított rendszerrel versengtek. De Frida ekkor még édesdeden feküdt bölcsőjében, amelyet anyja és apja, valamint három nővére és két bátyja ringatott – a legnagyobb csaknem húsz évvel volt idősebb nála. Frida szülei akár a nagyszülei is lehettek volna, legidősebb bátyja, Salamon pedig lehetett volna az apja is. A szegény, sokgyermekes családoknál ez már csak így ment: a generációk eltolódtak, a testvérek pedig ugyanúgy gondoskodtak egymásról, mint szülők a gyerekeikről. A szerény anyagi lehetőségek és a szűkös lakhatási körülmények miatt nemigen volt kilátás másféle életre. Sok fiatal a kivándorlás mellett döntött.

Kétéves volt Frida 1910-ben, amikor a nővére, Mari elhagyta a családot, és a szomszéd lánnyal, Herschkovics Szerénnel Amerikába utazott. Mari tizenhét, Szerén tizenhat éves volt. A lányok Leleszről Antwerpenbe mentek, ahol felszálltak a Finland nevű hajóra. Július 25-én, hétfőn értek az Ellis-szigetre. Megérkezésük után Hani bátyjánál, Schwartz Dávid bácsinál laktak Brooklynban, a Broadway 575. szám alatt.

Négy évvel később, Frida hatéves korában bátyja, József is elment. Tizenkilenc évesen indult el Brémából a George Washington fedélzetén. Még éppen időben hagyta el az országot, hogy ne sorozzák be katonának az első világháború idején.

Ekkor Frida már elég idős volt ahhoz, hogy felfogja, mit jelent, ha valaki elmegy és nem tér vissza – amikor Mari elhagyta a családot, még nem érthette. Végighallgatta a történeteket arról, hogy József sok száz más európai társával, köztük sok szegény zsidóval együtt felszáll egy hajóra, amely elviszi őket az Atlanti-óceánon keresztül Amerikába, egy új és ismeretlen jövő felé. Ugyanazt a vizet szelték át, amelyen két évvel korábban, 1912-ben minden idők legnevezetesebb hajókatasztrófája csaknem ezerötszáz ember életét követelte. A Titanic volt a kor legdrágább luxushajója. Az elsüllyeszthetetlen hajó, amely rögtön az első útján jéghegynek ütközött, és mint egy kő, alámerült az éjsötét tengerben. Az eset világszerte szalagcímként szerepelt az újságok címlapján. Mindenkit megijesztett, nem utolsósorban azokat, akik arról álmodtak, hogy Amerikába mennek. Frida hat évvel idősebb nővére, Regina is úgy tervezte, hogy követi Mari nővérük példáját, és csatlakozik hozzá New Yorkban, de a Titanic katasztrófája után gondolni sem bírt arra, hogy átszelje az óceánt.

Amerika fontos szerepet töltött be a Grünfeld család történetében. Nemcsak azért, mert az idősebb gyerekek közül ketten is kivándoroltak, és Dávid bácsinál laktak Brooklynban. Húsz évvel korábban Hani és Móric is letelepedett a Lower East Side-on. Akkor még csupán egy gyerekük volt, az elsőszülött fiú, Salamon. Három év múlva azonban ismeretlen októl vezérelve úgy döntöttek, visszatérnek Európába. Talán túl nehéz volt az élet az Újvilágban, vagy visszavágytak az óhazába. Esetleg odahaza valakinek szüksége volt rájuk.

Nem ők voltak az egyetlenek, akik hazajöttek. Az ekkoriban kivándoroltak harminc százaléka néhány év múlva a visszatérés mellett döntött. Az amerikai álom nem mindenki számára vált valóra. Sokan rájöttek, hogy az órák, főnökök és szakszervezetek uralta világ nem nekik való. Egyszerűen nem tudtak beilleszkedni a modern világba. De a hazautazás is sokba került. Azok többsége, akik először arra spóroltak, hogy eljussanak Amerikába, majd belátták, hogy ismét el kell kezdeniük takarékoskodni a hazaútra, többször nem indultak el. Ha végre sikerült hazatérniük, végleg otthon maradtak.

Nem így Dávid bácsi! Már 1884-ben, mikor még csak tizenhat éves volt, a Lower East Side-ra, egy zsidókkal teli negyedbe költözött. Nemsokára feleségül vette Kate-et, aki szintén a Monarchia magyar részéről vándorolt ki. Dávid szivarüzletet nyitott, és ezzel jó életszínvonalat biztosított magának, feleségének és két gyereküknek, Louisnak és Annie-nek.

Több oka is lehetett, hogy Dávid annak idején a kivándorlás mellett döntött. Az egyik talán a szegénység volt, amely miatt nem folytathatta tanulmányait. A másik pedig az, hogy fennállt a veszélye a besorozásának a császári hadseregbe. De lehet, hogy tekintélyelvű apja, a kiszámíthatóság, az unalom vagy épp Lelesz szűkössége elől menekült.

Az ötvenes években, huszonévesen Berthold is arról álmodozott, hogy Amerikába utazzon. Jó egyetemeiről volt híres, és minden jelentős találmány ott jött létre. A háború után ott éltek a hősök, és sok zsidó is ott telepedett le. De Berthold addigra már annyiszor költözött, hogy nem vágyott egy újabb változásra. Ha tudott volna arról, hogy élnek rokonai az USA-ban, talán más megvilágításba került volna a dolog – de nem tudta. Nagyon keveset tudott a Grünfeld családról, Fridáról, valamint saját származásáról.

1957-ben, huszonöt évesen Berthold ezért felvette a kapcsolatot a pozsonyi népességnyilvántartóval. A várost évszázadokon át központilag, Bécsből és Budapestről irányították, németül a Pressburg, szlovák nyelven pedig a Bratislava nevet viselte. Berthold dokumentumokat akart szerezni szülei kilétéről. Azt sem tudta, hogy mi volt a nevük, vagy hogy honnan származtak. Mindössze annyit tudott, hogy a család zsidó – amire abból következtetett, hogy 1939-ben, közvetlenül a második világháború kitörése után gyermekként küldték Norvégiába, és hogy később egy oslói zsidó gyermekotthonban helyezték el.

Berthold orvosnak tanult, és szűkösen élt. Zsidó barátai javasolták neki, hogy a német államtól követeljen kártérítést szülei és tulajdon gyermekkora elvesztése miatt. Az oslói zsidó hitközségben több hasonló hátterű emberrel, a kontinensről érkezett, hazátlan menekülttel ismerkedett meg. Hol települ le az ember azok után, hogy mindent és mindenkit elveszített? Néhányan Norvégiában maradtak, mások továbbutaztak az USA-ba, Izraelbe vagy Dél-Amerikába. Ahogy mindenki más, így Berthold is segítségre szorult.

Alex H. Koritz ügyvédnek, akinek az irodája Oslo központjában, a Tollbodgaten 4. szám alatt működött, már volt tapasztalata ilyen ügyekkel. Elsőként arra kellett végleges választ kapni, hogy valójában ki is Berthold. A nyugatnémet bürokrácia minden kérelem feldolgozását elutasította, ha a szülők személyazonosságát és sorsát nem tárták fel pontosan. Az, hogy Berthold sosem állt velük kapcsolatban, a hatóságot nem érdekelte. Mivel annyit tudott, hogy Pozsonyból került Norvégiába, küldött egy levelet a szlovák népességnyilvántartó hivatalnak. Az év végén megérkezett a válasz. A levélben, amelynek tetején a Rodný list (születési anyakönyvi kivonat) szavak álltak, az alábbiak szerepeltek az anyjáról: Matka:1 Friderika Grünfeldová. Ennyi.

Az apa nevénél nem szerepelt semmi. A rubrika üres volt.

Ennek nyomán indult el egy hosszas levelezés a német hatóságokkal. A kártérítési kérelmet többször is elutasították azzal, hogy nincsen bizonyíték a szülők sorsáról sem a háború idejéből, sem azutánról. A sorozatos elutasítások az oslói zsidó körökben felháborodást váltottak ki. Hogyan igazolhatnák, hogy minden vagyonukból kiforgatták őket, és több évet elraboltak az életükből? Hogyan bizonyítsák, hogy a szeretteiket gázkamrákban ölték meg, és hogy melyikük halt meg először? (A halálozások sorrendje befolyásolja az öröklés sorrendjét.) Nem a németeknek kellene dokumentumokkal szolgálniuk a rémtetteikről? Az igazolás problémáján csavartak egyet. Az áldozatoknak kellett bizonyítaniuk a veszteségeiket.

Koritz nem adta fel. Tizenkét éven át segített Bertholdnak megfellebbezni a német hatóságok elutasító határozatait. Berthold nem tudta bizonyítani, hogy a szülei meghaltak, de logikusan azt feltételezte, hogy a több mint hatmillió ember – gyermekek, nők és férfiak – életét kioltó, felfoghatatlanul súlyos holokauszt során vesztették életüket. 1969 júniusában Bertholdnak végre megítélték a kártérítést. Ő időközben befejezte a tanulmányait, feleségül vette Gunhildet és három gyermekük született. Veszteségei miatt kártérítés gyanánt harminchét évesen tizennégyezer-nyolcszáztizenöt norvég koronát és negyvenöt örét kapott, ami épp arra volt elég, hogy vegyen magának és családjának egy vadonatúj, piros Volkswagen Bogarat. Az egyik legjobb autómárka, amit épp – a sors iróniája révén – a náci Németország fénykorában fejlesztettek ki.

A német hatóságokkal folytatott küzdelem megviselte Bertholdot. Nemcsak azért, mert így elhúzódott, hanem mert a viharos és drámai gyermekkor régi, rossz emlékeit is felidézte benne. Berthold remélte, hogy választ kap azokra a kérdéseire, hogy kik voltak a szülei és honnan származtak, de mindössze az anyja utónevét sikerült kiderítenie. Nem sok egy egész gyerekkor tükrében – de azért mégis valami. Amikor megszülettem, Frederikke lett a középső nevem.

Miután Berthold kártérítési ügyét elbírálták, és megítélték a kárpótlását, a férfi eldöntötte, hogy a múltját lezártnak fogja tekinteni. Megtette, ami tőle tellett. És beleunt. Ezenkívül a Csehszlovákia elhagyása előtti, egyre fakuló gyerekkori emlékei is azt sugallták, hogy jobb, ha nem bolygatja a dolgokat. Fiatal feleségével az oldalán és a három kisgyerekkel a hátsó ülésen Berthold piros Volkswagenével rákanyarodott a hatvanas évek frissen aszfaltozott útjaira. A háború egyszer és mindenkorra véget ért – legalábbis az ő számára biztosan.

A történelem iránti érdeklődésének azonban nem tudott megálljt parancsolni. Amikor épp nem az orvosi szakirodalmat tanulmányozta (ami az Oslói Egyetemen betöltött állásához elengedhetetlen volt), életrajzokat és történelmi munkákat olvasott Európáról, a világháborúkról, a nagyhatalmakról és azok vezetőiről – valamint a zsidók sorsáról. Így kutatta – tudatosan vagy tudat alatt – a saját történetét.

Thomas, Gunhild Leóval az ölében, Nina és Berthold, 1969

Jegyzetek

1 Anya (szlovák) – a szerk.

Tartalom

Térképek

Előszó

Frida világra jön

Lelesz, a falu

Új demokrácia

A kémügy

Terhesség

A szülés

Költözőben

Fekete gyászkeret

Csehszlovákia elesik

Kitoloncolás

Újra Pozsonyban

A mikvében

A matrac

Az új év első napja

A Hlinka-gárda tere

A bírósági ügy

Ungvár

Trondheim

Magyarország elesik

Auschwitz

Rabszolga

A háború utolsó tele

Mittwerda

A béke

A nászút

A listák

Utószó

Nyomok és mellékvágányok

A történet folytatása

Köszönetnyilvánítás

Képek és illusztrációk

Források

Archívumok, levéltárak

Irodalom

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Crimson Pro – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
PT Sans – SIL Open Font License