ALISON WEIR

KATHARINE PARR

A HATODIK FELESÉG

ULPIUS BARÁTI KÖR

BUDAPEST

1543

A TUDOR KIRÁLYI HÁZ

VIII. Henrik  f. 1. Aragóniai Katalin

1486–1536

2. Boleyn Anna

1501?–1536 (kivégezték)

3. Jane Seymour

1508–1537

4. Anne of Cleves

sz. 1515 (elvált)

5. Katheryn Howard

1521?–1542 (kivégezték)

Elizabeth Blount

VII. Henrik f. Elizabeth of York

f. 1.  f. 2.                                               h.

h.

1517

A PARR CSALÁD

h.

h.             h.

h.

A mű eredeti címe: The sixth wife

Fordította: Sillár Emőke

Copyright © 2021, Alison Weir

Hungarian Translation © Sillár Emőke, 2023

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2023

ISBN 9789635802753

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Imádott fiúnk, John William James Weir (1982–2020) áldott emlékének és drága édesanyámnak, Doreen Ethel Cullennek (1927–2020) ajánlom

Ítéletem szerint erényes, bölcs és finom hölgy, Királyi Fenségének a legmegfelelőbb. És biztos vagyok benne, hogy Őfelségének még soha nem volt szívének kedvesebb felesége, mint ő.

Sir Thomas Wriothesley

Tekintve boldogtalan életemet, szívem márványkemény, akaratos, észszerűtlen.

Katharine Parr királyné

Első rész

„Élénk, kellemes megjelenés”

1. fejezet

1517–1520

Katharine ötéves volt, amikor a halál az életére vetítette sötét árnyékát. Az emberek a félelem és a bánat szörnyű időszakát élték, mialatt a verítékkór néven ismert rettegett dögvész pusztított Londonban. Katharine bebújt egy sarokba, miközben a blackfriars-i házukat bedeszkázták a járvány ellen, és összehúzta magát a város harangjainak zúgására és a gyógyfüves orvosságok szagára, amelyeket az édesanyja készített arra az esetre, ha valakit a házban leterítene a kór. Fiatalkora ellenére átérezte a helyzet súlyosságát. Miközben ellátta könnyű feladatait a kamrában, hallotta, ahogy a felnőttek a konyhában beszélgetnek, hallotta, hogy azt mondják, a verítékkór rémes gyorsasággal tud ölni, az emberek holtan esnek össze az utcán minden előzetes figyelmeztetés nélkül. Megtudta, hogy még a király is elmenekült Londonból. A betegség jeleit ugyanolyan jól ismerte, mint bárki más, figyelte magát, hogy nem borzong vagy szédül-e, nem szomjas vagy nincs-e fejfájása vagy más fájdalma. Azt is tudta, hogy ha megkapja a kórt, de túlél egy egész napot és éjszakát, akkor meggyógyul. Ez lehetett az egyetlen reménye.

Rendkívül hálás volt, hogy az édesanyja visszatért a királyné szolgálatából. Az ő csendes, megnyugtató jelenlétében a dolgok nem tűntek annyira rémisztőnek. Anyjuk megtanított Katharine-nak és a négyéves öccsének, Williamnek egy különleges imát: „Világosítsd meg a szememet, ó Uram, nehogy a halál álmát aludjam.” Minden nap meg kellett vallaniuk apró bűneiket dr. Meltonnak, a káplánnak, hogy mindig
a kegyelem állapotában legyenek, készen a találkozásra
alkotójukkal. A kétéves Anne túl kicsi volt, hogy értelmes imádságokat mondjon, de édesanyjuk pótolta ezt, minden este imádkozott legfiatalabb gyermeke fölött, miközben dagadt hasához ölelte. Katharine tudta, hogy hamarosan egy újabb kisöccse vagy húga születik. Remélte, hogy a szörnyű verítékkór megszűnik, mielőtt a gyermek megérkezik – és hogy kislány lesz. Ám a járvány tovább dühöngött, még novemberben is, amikor az édesapja megbetegedett a verítékkórtól.

Katharine-t kitiltották a betegszobából, nehogy megfertőződjön. Figyelte, ahogy az édesanyja ki-be szaladgál gőzölgő vízzel teli edényekkel és törölközőkkel. Figyelte, ahogy a bejárati ajtóról leveszik a deszkát, hogy beengedjék az orvost, és két nappal később apja ügyvédjét. Mindkettejük arcának alsó részét szegfűszeggel illatosított vászon takarta. Tudatában volt a házra ereszkedő csendnek és annak, hogy nesztelenül kell járkálnia.

A következő nap elhozta szeretett William nagybátyját, apja legfiatalabb öccsét és Cuthbert Tunstall atyát – a gyerekek így ismerték. A pap higgadt, bölcs és kedves volt, simára borotvált arccal és horgas orral. Nem csupán a rokonuk volt, hanem mindnyájuk nagy barátja is, no meg nagyon fontos ember, mivel Henrik királynak szolgált. Katharine ugyanúgy imádta, mint William bácsit, akit meglehetős pocak, csillogó szem és vidám kerek arc jellemzett. Mindkét férfi nagyon kedvesen viselkedett, megnyugtatták a gyerekeket, hogy apjuk biztonságban van Isten kezében, és Istenben meg lehet bízni, hogy azt teszi, ami jó a papának. Erre a leckére Katharine mindig emlékezni fog. De figyelmét nem kerülte el a kemény modorú, katonás nagybátyja szemében csillogó könnycsepp.

Nehéz volt elfogadnia, hogy Isten mindent a legjobban tud, amikor aznap este édesanyjuk, aki bátran elfojtotta a zokogását, elmondta nekik, hogy apjuk meghalt és a mennybe ment. A házat feketébe burkolták, és mindenki gyászruhát viselt. Amikor Katharine meghallotta, hogy megkondul a közeli Blackfriars kolostor nagy harangja, tudta, hogy az apjáért szól. William bácsi azt mondta neki, hogy harmincnégyszer fog megkondulni, Sir Thomas Parr életének minden évéért egyszer.

A gyerekek nem vettek részt a temetésen a Blackfriars Szent Anne kápolnájában. Apjuk azt akarta, hogy ott temessék el, a bátyja mellé, aki születésekor halt meg. Figyelték, ahogy anyjuk, szőke haját egy apácaszerű fejdísz és fekete fátyol alá rejtve, kisétál az ajtón, erősen William bácsi karjára támaszkodva. A kis Will sírt, és maga Katharine is veszélyesen közel állt a könnyekhez, próbált megbékélni a ténnyel, hogy az apja már soha nem ébred fel, és ő már soha nem fogja látni őt. Úgy akart emlékezni rá, amilyen akkor volt, amikor élt és jól érezte magát.

Okos és tanult férfi volt – nagyszerű ember Henrik király udvarában. Közel állt a királyhoz, ahogy anyjuk közel állt a királynéhez, aki Katharine keresztanyja volt és különösen figyelt a kislányra, bár Katharine sohasem találkozott vele. Mindkét szülője sok időt töltött az udvarban; anyjának még saját szobái is voltak ott, és Katharine most azon tűnődött, vajon visszatér-e a kötelességeihez.

Nem számított neki, hogy apja gazdag és fontos ember volt; az elbűvölő férfira fog emlékezni, akinek nevetőráncok voltak a szeme körül, a jó apára, aki értékelte és szerette a gyermekeit. Érte fog gyászolni.

– Ne sírjatok, csöppségek – mondta dr Melton kedvesen, miközben követte a családot ki a házból, misekönyvével a kezében. – Atyátok Istenhez távozott. Boldognak kell lennünk ezért és nem szabad megkérdőjeleznünk az Úr akaratát.

Katharine szerette volna, ha ilyen elfogadó tud lenni. Anyjához akart hasonlítani, aki nagyon bátran viselte a veszteségét. De ahányszor csak az apjára gondolt, nem tudta abbahagyni a sírást.

Agnes, a dajkája átkarolta és magához ölelte a gyerekeket, aztán kivezette őket a szalonba, ahol barátságos tűz pattogott a kandallóban.

– Elmesélek nektek egy történetet – mondta, és belekezdett egy színes mesébe Robin Hoodról és Marianról. Aztán leültette a gyerekeket, hogy építsenek kártyavárat, és a gyászolók így találtak rájuk, amikor visszatértek a kápolnából. Anyjuk szeme vörös volt, de mosolygott, amikor megfogta Katharine és Will kezét és kivitte őket a hallba, ahol a halotti tort terítették fel. Kisebb összejövetel volt csupán a verítékkór miatt.

Az étkezés után a család visszavonult a szalonba, a gyerekek folytatták az építési játékot, a felnőttek letelepedtek a tűznél.

– Nem tudom elhinni, hogy eltávozott – mondta az anya megtört hangon. – Csak kilenc évnyi együttlét adatott meg nekünk. Soha nem gondoltam, hogy huszonöt éves koromban megözvegyülhetek, és egyedül kell felnevelnem a gyermekeimet.

Katharine figyelte, ahogy William bácsi átnyúl, és a kezét anyja kezére teszi.

– Nincs egyedül – mondta.

– Nem, valóban nincs, Maud – erősítette meg Cuthbert atya. – Gondoskodni fogunk önről. Ezt akarta Thomas, ezért nevezett meg minket a végrendelete végrehajtóinak.

– Nem fog szükséget szenvedni – szólt közbe William bácsi. – Will az apja örökébe lép. A lányoknak olyan hozományt hagyott, amely tiszteletre méltó férjet biztosít számukra. Nem nemeseket, de biztos frigyeket.

– Igen, és hálásnak kell lennem ezért – sóhajtott fel az anya –, de erre a kicsire semmit sem hagyott. – Megpaskolta a hasát. – Ha fiú lesz, nem lesz öröksége. Ha lány, nekem magamnak kell biztosítanom számára a hozományt. Thomas nem gondolkozott logikusan. A betegség megzavarta az agyát. Az udvarnál viselt tisztségeinek bevétele nélkül kevesebb pénzem lesz a megélhetésre, és meg kell őriznem Will örökségét. Nincs mit tenni. Szerényen kell élnem.

– Visszatér a királyné szolgálatába? – kérdezte Cuthbert atya.

– Amikor ez a kicsi megszületik, vissza kell térnem. Arra gondoltam, hogy elköltözöm északra Kendalba, ahol olcsóbban élhetnék, de az ottani kastély elhanyagolt, és messze van minden barátomtól.

– Erre még gondolnia sem szabad. – William bácsi eltökélt volt. – Be kell zárnia ezt a házat, és hozzánk kell jönnie, hogy velem és Maryvel éljen a Rye House-ban.

Katharine hegyezte a fülét. Minden, amit valaha a Rye House-ról hallott, egy csodálatos hely képzetét keltette benne. Ott voltak az unokatestvérei, és nagy szerencse volna elkerülni Londonból és a dögvésztől.

Anyja arca felderült.

– William, el sem tudom mondani, mit jelent számomra a kedvessége. Nagyon szeretnék jönni. Jó lesz a gyerekeknek. Olyan egészséges ott a levegő. De attól félek, még egy szívességet kell kérnem öntől.

– Csupán meg kell neveznie – mondta William bácsi gálánsan.

– Anyagi segítségre van szükségem – válaszolta az asszony –, és valakire, aki vezeti a birtokainkat északon, mert számomra jobb, ha délen maradok, hogy jó jövőt tudjak biztosítani a gyermekeimnek. Mostantól nekik kell áldoznom az életemet.

– Mindezt nyugodtan rám bízhatja – mondta William bácsi.

Anyjuk felemelkedett és megölelte Williamet.

– Egyetlen nőnek nem volt még jobb sógora.

– A saját rokonai tudnának segíteni? – érdeklődött Cuthbert atya.

– A Greenek? – Anya a fejét rázta. – Tudja, hogy az apám meghalt a Towerben felségárulás gyanúja miatt. Én voltam a család utolsó sarja és az apám örököse. Mindent, amim volt, elhoztam Thomashoz. Vannak családi kapcsolataim északon és a Midlands környékén, de…

Katharine gyakran hallotta, amikor a szülei nemes családokhoz fűződő rokonságukról beszéltek – ilyenek voltak a Vaux, a Trockmorton, a Neville, a Dacre, a Talbot családok és Cuthbert atya famíliája, a Tunstallok, hogy csak néhányat említsünk. Az ilyen kapcsolatok nagy büszkeség forrását jelentették mindnyájuk számára, de nehezen tudtak a családok nevére emlékezni. Katharine senkit sem ismert ezek közül az emberek közül, és gyanította, hogy az anyjának sem sok köze van hozzájuk.

– Nincs szükség, hogy miattuk aggódjon – mondta William bácsi –, amikor itt vagyok önnek én.

– Én pedig segíthetek a Rye House-ba költözés előkészületeiben – ajánlotta fel Cuthbert atya.

– Köszönöm, drága barátom – hálálkodott Lady Parr.
– Igazság szerint alig várom, hogy ott legyek.

A következő napokban mindenki lázasan készülődött a költözésre. A blackfriars-i házat bezárják, és egy intézőre bízzák. Anyjuk meghagyta Katharine-nak és Willnek, hogy csomagolják össze kedvenc holmijukat. Katharine egy vasveretes ládába tette a babáit, a színes festett lapszélű Hóráskönyvét, az ábécés könyvét, amelyből megtanulta a betűket és a számokat, a búgócsigáját, a labdáját és a csészéjét és a lantját. A füzeteit és a doboz tollát sem felejtette el, amelyek rendkívül fontosak voltak számára, mert az édesanyja egy finom olasz írásmódra tanította, amelyet naponta gyakorolt.

Mindennek a tetejére fektette a legféltettebb kincsét, egy szépséges vásznat, amelyet a királynő adott neki a keresztelőjére, aki után a nevét kapta, és aki maga hímezte rá egy arany körben a K. I. P. kezdőbetűket – amelyek, ahogy édesanyja elmagyarázta, a „Katherine, Infanta, Princess” szavakat jelezték – és a Plus Oultre mottót. Ez azt jelentette, hogy „Még messzebbre”, és Spanyolország mottója volt, ahonnan a királyné származott, de anyja úgy gondolta, hogy ráillik Katharine-ra, aki, anyja ebben biztos volt, még messzebbre fog jutni, mint amit elvárnak tőle. A vászon nagyon értékes volt a királyné számára, mert a saját anyja szőtte neki.
A királyné biztosan nagyra értékeli az ő édesanyját, gondolta Katherine, hogy ilyen kincset ajándékoz a gyermekének.

A királyné még egy arannyal díszített német lakk gyöngyfüzért is adott Katharine-nak, amelyet a kislány gyakran viselt a nyakában. Katharine azt kívánta, bárcsak találkozhatna a jó királynéval, és alig várta a napot, amikor elég idős lesz, hogy az udvarba mehessen.

Mire decemberben készen álltak az indulásra, a verítékkór végre befutotta gyilkos útját, és az emberek újra kimerészkedtek Londonban.

– Annyira örülök, hogy az élet visszatért a normális kerékvágásba – jelentette ki az édesanyja, miközben a kesztyűjét húzta; aztán elkomorult az arca. – Nem mintha valaha bármi újra normális lehetne. – Katharine tudta, hogy az édesapjára gondol, de anyja nem akart sokáig szomorkodni. – Aggasztott az utazás, míg fennállt a fertőzés veszélye, és elhalasztottam volna, ha szükséges. De most már úton vagyunk!

Rámosolygott a gyermekeire, és felkapta a pufók kis Anne-t, aztán elindult a bejárati ajtón keresztül a kint várakozó hintóhoz.

Katharine az anyja mellett ült, szőrmékbe burkolva, és a lába egy posztóba bugyolált meleg téglán pihent. Visszanézett a házra, ahol született, emlékezetébe véste a gerendás falaknak, az osztott ablakok téli napsütésben csillogó gyémánt tábláinak minden részletét, az ajtó fölötti pajzsot a Parrok kék-fehér címerével, és az alatta olvasható mottót „Love with Loyalty” – Szeretet lojalitással. Az élet már soha nem lesz olyan, mint addig, és hiányozni fog az apja, de kezdett előre tekinteni, hiszen izgalmas kalandra készült.

Anyja nem akarta, hogy siettessék, ezért kényelmes tempóban tették meg az utat Hoddestonba. Éjszakára egy fogadóban szálltak meg Enfield mellett, Londontól északra. Másnap késő délután értek a Rye House-ba, és Katharine el volt ragadtatva, tátva maradt a szája a látványtól. Széles vizesárok fölött emelkedett, magas fal vette körül, amelyik olyan volt, mintha egy tündérmeséből lépett volna elő, tornyokkal és lőrésekkel. Amikor áthaladtak a kapusházon, látta, hogy a falon belül főleg kertek vannak, és a vörös téglás udvarház szerény méretű. William bácsi bevezette őket egy szögletes terembe, ahol a kövérkés és pirospozsgás Mary néni várta, hogy gőzölgő sörrel és fűszeres süteményekkel üdvözölhesse őket. Megölelte a férjét és Katharine anyját, és megcsókolta a gyerekeket.

– Gyertek be, üljetek le a szalonban – hívta a családot.

Átvezette őket a két ajtó közül az egyiken, amelyek az emelvényen az előkelő vendégeknek szánt asztal mögött nyíltak. Egy vidám piros függönyökkel díszített, fehérre meszelt szobába léptek, ahol Mary néni az asztalra tette a frissítőket. Öt kislány várt ott szemérmesen egy sorban, akik mind pukedliztek és Katharine-t és a testvéreit bámulták.

– Emlékeztek az unokatestvéreitekre? – kérdezte William bácsi. Katharine bólintott, mert ő már találkozott az idősebbekkel valami réges-régi családi összejövetelen, de nem nagyon tudta felidézni azt az esetet. – Mindnyájatoknak
a barátai lesznek.

A lányokat bemutatták: Magdalen, Nan, Elizabeth, Mary és Margery, a koruk csökkenő sorrendjében. Magdalen két évvel idősebb volt Katharine-nál, és Margery kétéves volt, egykorú Anne-nel. Mind szőkék, kékszeműek és nagyon bájosak voltak. Eltekintve attól, hogy ferdén néztek Willre, az egyetlen fiúra a szobában, izgatottnak tűntek, hogy új játszópajtásaik lesznek. Egy órán belül kialakultak a barátságok, és Katharine kezdte látni az új életet, amely megnyílt előtte és kiűzte a szomorúságot a régiből.

A tél enyhe volt, és az idősebb gyerekek a legtöbb napon kint voltak a szabadban, labdáztak, fogócskáztak vagy bújócskáztak a kertekben és a hatalmas vadasparkban, fahajóikat úsztatták a Lea folyóban, amely a vizesárkot táplálta, vagy zöld növényeket vadásztak, hogy karácsonyi füzéreket készítsenek belőlük. Pónikat kaptak és lovagolni tanították őket, és megengedték nekik, hogy a felnőttekhez csatlakozzanak, amikor azok vadászni vagy solymászni mentek. Katharine imádott kint lenni a friss, ropogós levegőn; elbűvölte a sólymok szárnyalása, a vadak űzésének izgalma és a szabadság érzése a nyeregben. Nem érzett félelmet, készséges póniját egyre nagyobb teljesítményekre sarkallta. Will is boldog volt. Ha az unokatestvérei kezdetben vonakodtak is, hogy egy fiút bevegyenek a szórakozásaikba, már elfelejtették; Will most egy volt közülük. Minden nap, amikor leszállt az alkony, a gyerekek piros arccal, sáros csizmával és kócos hajjal érkeztek meg a konyhába, és a szakács gőzölgő fűszeres sört adott nekik.

Nem sokkal azután, hogy Katharine és a családja megérkezett a Rye House-ba, egy unokatestvér, Elizabeth Cheyney csatlakozott hozzájuk. Tizenkét éves volt, sokkal idősebb a Parr gyerekeknél, de szívesen vett részt a játékaikban, és próbált anyáskodni fölöttük, bár ők ezt nem tűrték. Csak a legfiatalabbak viselték el, hogy cirkuszoljon velük. Katharine sajnálta Anne-t, aki nem szerette, ha felöltöztetik és ide-oda ráncigálják, bár hálás volt Elizabethnek, hogy lefoglalta a húgát. Szerette a kishúgát, és több időt is töltött volna vele, de Anne túl kicsi volt, hogy élvezni tudja a sok izgalmas időtöltést a Rye House-ban, amelyek közül Katharine nagyon fontosnak tartotta erősödő barátságát Magdalene Parr-ral. Melegség és jó hangulat áradt a lányból, ami vonzotta Katharine-t, és hamarosan elválaszthatatlanokká váltak.
És így teltek a sűrű téli napok, míg a tavasz első bimbói megjelentek a kertekben.

Ahogy a napok hosszabbodtak, anyjuk előkészült a szülésre. Elővette az utazóládája aljából a pólyákat és apró ruhákat, amelyeket korábban Katharine, Will és Anne viseltek, és kimosatta őket.

Elküldtek egy bábáért. A gyerekeket elhessegették, amikor megkezdődtek anyjuk fájásai, és Elizabethnek megparancsolták, hogy vigye ki őket a parkba, ahol egy rohangálós boldog napot töltöttek.

Amikor visszatértek, William bácsit a hallban találták komor arccal.

– Édesanyátok jól van – mondta, – de sajnos, a baba halva született.

Katharine zajos könnyekben tört ki a húgáért, akit soha nem fog megismerni. Mary néni sietett, hogy megvigasztalja, meleg keblére ölelte őt, és Anne, mivel nem akart kimaradni, csatlakozott a sápítozáshoz.

– Láthatjuk a mamát? – kérdezte Will.

– Előbb pihennie kell, gyermekem – intette Mary néni.

Amikor végül beléptek anyjuk hálószobájába, ő kitárta feléjük a karját.

– Isten úgy találta jónak, hogy magához veszi a húgotokat – mondta reszkető hangon, amikor a gyerekek felmásztak az ágyára. – De meghagyott nekem benneteket, az én három drága gyermekemet. És a kicsi elment, hogy az édesapátokkal legyen. Nem kell túlságosan gyászolni őket. A mennyekben vannak, Istennél, ahová mindnyájan kerülni szeretnénk. Mindkettejükről meg fogunk emlékezni az imáinkban.

Amikor az anyjuk két héttel később felkelt a gyermekágyból, órákat töltött bezárkózva William bácsival és Cuthbert atyával, aki felkereste a Rye House-t, mielőtt tovább utazott Lincolnba, ahol kanonok volt a katedrálisban.

– Tervet készítünk a neveltetésedre – mondta az anyja Katharine-nak egyik délután, amikor mind együtt voltak a szalonban. – Egy ponton vissza kell majd térnem a királyné szolgálatába, és William bácsi beleegyezett, hogy itt maradj, és együtt tanítsanak az unokatestvéreiddel. Olyan gyakran eljövök, ahogy csak tudok, hogy lássalak és felmérjem, miként haladsz.

Bár Katharine fiatal volt, tudta, hogy az anyja okos asszony, aki szenvedélyesen törődik a tanulással. Beszélt franciául, sőt, latinul is.

– Az édesanyád nagyon felvilágosult nézeteket vall – mondta William bácsi. – Elhatározta, hogy ti lányok ugyanolyan oktatásban fogtok részesülni, mint William. Ez egy kicsit magas nekem; én csak egy egyszerű katona vagyok, úgyhogy ennek a megszervezését önre hagyom, Maud.

– Az édesanyád a rokonunk, Sir Thomas More példáját követi – mondta Cuthbert atya Katharine-nak. – A lányait ugyanúgy taníttatta, mint a fiát. A műveltségük közismert.
A király és a királyné megfogadják Sir Thomas tanácsát Mária hercegnő oktatásában.

– A lányok ugyanolyan intelligensek, mint a fiúk – jelentette ki az anyjuk. – Nem olyan gyengék, mint ahogy egyesek szeretnék elhitetni velünk.

– Tényleg nem olyanok! – értett egyet Cuthbert atya, bár William bácsi enyhén kétkedni látszott.

– Nyitva tartom az eszemet – vigyorgott. – Ki vagyok én, hogy megkérdőjelezzem Sir Thomas More és a király bölcsességét?

– Ó, menjen már! – szólt rá Mary néni, és játékosan oldalba bökte.

Katharine szerette az órákat, amelyeket anyja adott neki az elmúlt évben, amikor szabadságot kapott az udvarból. Jó tanár volt, és élvezte, hogy megoszthatja tudását a gyermekeivel. Abból, ahogy a felnőttek beszéltek, Katharine új oktatási terve izgalmasnak hangzott.

William bácsi elgondolkozva nézett Lady Parr-ra.

– Még korai, Maud, de ön fiatal, és valamelyik úr az udvarban házasságot ajánlhat. Ha ez történik…

– Nem – mondta az anyjuk határozottan, és szép arcát elfutotta a pír. – Nem szándékozom újra férjhez menni. Nem kockáztathatom Will örökségét, megőrzöm a számára. Nem, William, a gyermekeimnek akarom áldozni az életemet. Művelten és jó házasságban akarom látni őket. És a királyné iránt is van elköteleződésem.

– Nos, ha meggondolná magát, tudja, hogy a gyerekeknek itt mindig lesz otthonuk, ha a szükség úgy hozná – mosolygott William bácsi.

Azt mondta a sógornőjének, hogy az emelvény mögötti kisebb szalont mindig használhatja osztályteremnek. Minden gyerek kapott asztalt és zsámolyt, kivéve a legfiatalabbakat, akiknek várniuk kellett, amíg négyévesek lesznek, hogy részt vehessenek az órákon.

A hónapok csendesen teltek. Már egy éve, tizennyolc hónapja voltak a Rye House-ban… Minden nap imádságokkal kezdődött. Anyjuk odaadóan vallásos volt, és szerette volna elültetni a gyermekeiben és azokban, akikért felelősséget érzett, Isten mély szeretetét és az ő szavának való engedelmességet. Kitűnő tanárra lelt William bácsi házi káplánjában,
dr. Clarke-ban, aki a nebulóit egy Új Oktatásnak hívott valami szerint tanította.

– Tudjátok, hogy a Biblia tartalmazza a Szentírást, ez pedig Isten szava? – kérdezte őket. Mind bólintottak. – A Szentírás négyszáz évig csak latinul volt olvasható, a papoknak kellett megmagyarázni nekünk. Most a tudósok jobban akarják érteni a latint és a görögöt, hogy maguk is el tudják olvasni a Bibliát. Egy nap, ha Isten is úgy akarja, mindnyájan el tudjuk majd olvasni angolul, és ezért, minden más oknál jobban, nektek, gyerekeknek szorgalmasnak kell lennetek az óráitokon.

Katharine imádta a bibliai történeteket, amelyeket az édesanyja mesélt nekik. Milyen csodálatos lenne, ha maga olvashatná őket! Keményen dolgozott a latin óráin, és olyan jól teljesített, hogy dr. Clarke egy kis görögöt is tanított neki.

– Tehetséged van a nyelvekhez, gyermek – mondta ragyogva.

Anyjuk franciát oktatott nekik, amelyet Katharine könnyen elsajátított. Akárcsak Anne, amikor elég nagy lett, hogy az idősebb gyerekekhez csatlakozzon az osztályteremben. Boldog csapat volt ez a nyolcas, szőke és vörösesbarna fejek hajoltak a könyveikre az ólomüveg ablakokon át besütő nap fényében. A délelőttjeik az órákkal teltek, és délután szabadon futkároztak odakint, és fáradhatatlanul labdáztak, fogócskáztak és egy képzeletbeli világot hoztak létre, vagy télen hóembert építettek és fagyöngyöt és borostyánt szedtek. Katharine olyan boldog volt gyermekkorának azokban a szédítő napjaiban, hogy alig hiányzott az anyja, amikor először visszatért az udvarba. A kislány könnyek közt állt a kapusház alatt, miközben figyelte, ahogy az apró kíséret eltűnik a távolban. Ám Will nélkül elveszettnek érezte magát. Öccse 1520 tavaszán, hatéves korában, hála anyjuk befolyásának a királynénál, apród lett a király kíséretében, amikor Őfelsége Franciaországba ment, hogy a francia királlyal találkozzon. Amikor Will júliusban hazakerült, tele volt a csodákkal, amelyeket látott.

– Aranybrokát mezőnek hívják – mesélte –, mert rengeteg ember viselte a legszebb ruháját. Csodálatos pompa és ragyogás volt, és még soha nem láttam ekkora tömegeket. A király csak úgy csillogott az ékszerektől! Igazán hatalmas ember! Amikor megnövök, Kate, udvaronc leszek!

Ettől kezdve Will soha nem volt elégedett az életével a Rye House-ban.

William bácsi gyakrabban volt ott, mint az anyjuk, egy állandó és szeretetteljes apa figura. Katharine tudta, főleg neki köszönhető, hogy annyira élvezi az életet. Amikor nyolcéves lett, el akarta mondani a bácsikájának, mennyire szereti és ki akarta mutatni a háláját, ezért elhatározta, hogy neki ajándékozza a Hóráskönyvét, amelyet az apjától örökölt. Különleges ajánlást írt bele: Bácsikám, kérem, hogy amikor belenéz ebbe, emlékezzen, hogy ki írta ezt a könyvébe. Szerető unokahúga, Katharine Parr. Könnyek csillogtak nagybátyja szemében, amikor elolvasta.

2. fejezet

1523–1524

Áprilisban, amikor friss és zöld volt a világ és a fák majd kicsattantak a madárdaltól, Katharine megnézte magát kifényesített ezüsttükrében, és úgy találta, tetszik neki a látvány. Már majdnem tizenegy éves volt, és kezdett éppen olyan bájos ifjú hölggyé cseperedni, amilyennek az édesanyja szerette volna. Arcvonásai kellemesek voltak, mogyoróbarna szeme melegen csillogott. Ha akadt valami hiba a külsejében, akkor az az orra volt, amely egy kicsit túl hosszúra sikeredett és felfelé állt, mint az öccsének. Magasabbra nőtt a legtöbb korabeli lánynál, és karcsúbb is volt, bár a kis mellek már bimbóztak a vállfűzője alatt.

Sietve megkefélte hosszú, vörösesbarna haját és lesietett, hogy csatlakozzon a többiekhez a tanulószobában. Ma reggel Petrarca szonettjeit és Cicerót fogják venni, hogy erősítsék az olasz tanulmányaikat. Katharine szerette Cicerót, és egyetértett vele abban, hogy egy szoba könyvek nélkül olyan, mint egy test lélek nélkül. Unokahúgai Cicerót unalmasnak találták, és úgy gondolták, hogy Katharine elrontja a szemét, ha örökké a könyveket bújja, és ezért nehezebb lesz számára férjet találni, de Magdalen és Anne megértették őt. Sem őket, sem Katharine-t nem érdekelte a férjszerzés. Boldogok voltak úgy, ahogy voltak. Ahogy a bölcs Cicero mondta: „Ha van egy könyvtárad és egy kerted, megvan mindened, amire szükséged van.” Katharine szeretettel nézte a tálalószekrényen sorakozó könyveket. Valóban értékes tárgyak!

De mielőtt Petrarcához és Ciceróhoz fogtak volna, matematikával kellett foglalkozniuk. Ezt Cuthbert atya akarta. Ő maga lelkes matematikus volt, egyszer írt egy tanulmányt az aritmetikáról. A Rye House-ban tett gyakori látogatásai során szerette felmérni, mekkora haladást tettek a gyerekek. Katharine-nak jól mentek a számok és a geometria. Óriási elégedettséget jelentett számára a bonyolult feladatok megoldása.

Nem dr. Clarke sétált be a tanulószobába aznap reggel, hanem az anyjuk, aki szabadságát töltötte otthon, miután letette az udvarbeli kötelezettségeit, és Mary néni, majd Elizabeth Cheyney követték őt. Elizabethnek tizennyolc éves korára erőteljes, jólnevelt vonásai némi tartózkodó bájt sugalltak.

– Jó tanárotok migréntől szenved – mondta anyjuk, amikor fölemelkedtek a pukedliből, Will pedig a meghajlásból. – Ma meg kell elégednetek velünk, lányok. Will, dr. Clarke azt mondja, hogy be kell fejezned egy esszét Julius Cézárról, úgyhogy láss neki.

– És ti, ifjú hölgyek, hozzám fogtok csatlakozni. Elmegyünk a kamrába, és készítünk valamit – mondta nekik Mary néni.

Katharine felsóhajtott; szívesebben maradt volna a könyveivel. De anyja erősen ragaszkodott hozzá, hogy a lányokat tanítsák meg egy nagy háztartás ügyes vezetésére, arra az időre, amikor majd férjhez mennek. Bizonyos napokon, amikor Will lovaglást, küzdőképességet tanult és férfias sportokat űzött, Lady Parr és Mary néni a lányaikat tanították, hogyan kell a pénzt beosztani és a számlákat vezetni, a szolgálókat irányítani, az étel elkészítését és felszolgálását felügyelni, és a kamra titkaival megismerkedni, amibe minden beletartozott a lekvárfőzéstől az illatszerek lepárlásáig és az orvosságok készítéséig. Katharine sokkal szívesebben lett volna odakint, hogy Will-lel lovagoljon, sőt, vívást gyakoroljon a vívómesterrel az udvaron. Mennyire irigyelte öccse férfias szabadságát!

– Ne húzd a szádat, Katharine – intette az anyja. – A háztartási feladatok éppen olyan fontosak az ifjú hölgyek számára, mint a könyvekből tanulás, és ezeket is el kell végezni. Semmi értelme Ciceróval teli fejjel sétálgatni, amikor a férjed üvölt a vacsoráért! Talán jobban szeretnéd, ha szövésre kényszerítenélek?

Katherine elkapta a pajkos villanást az anyja szemében, aki tudta, hogy a lánya utálja a szövést. Talán ő maga sem szeretett volna semmit jobban, mint ha békén hagyják a könyveivel. De anyjánál a kötelesség mindig előbbre való volt, mint a személyes vágyai.

– Mielőtt belefogunk – mondta az anyjuk –, van egy jó hírem.

– Elizabeth hozzámegy Lord Vaux fiához – szólt közbe Mary néni.

Elizabeth egy kicsit önelégülten elmosolyodott. Lord Vaux a gyámja volt, és a fiatal párt már csecsemőkorukban eljegyezték; kitűnő frigynek ígérkezett, mert Elizabeth egy nap bárónő lesz. A tizennégy éves Thomas egykedvű benyomást keltett, és idősebbnek látszott a koránál – már Cambridge-ben tanult. Az évek során időről időre felkereste a Rye House-t az apjával, és Katharine-re nagy hatást tett a műveltsége és az általa írt versek. Ő és Elizabeth jól összeillettek.

A lányok megcsókolták Elizabethet és gratuláltak neki, de Mary néni felemelte a kezét és megállította őket.

– Kettős esküvő lesz – mondta. – Magdalen, atyád neked is talált férjet.

Testvérei felsóhajtottak, Magdalen pedig elsápadt. Imádta az életét a Rye House-ban, és Katharine tudta, hogy úgy tekint a házasságra, mint valami távoli dologra a jövőben.

– Elállt a szavad, gyermek? – kérdezte Mary néni.

– Dö-döbbent vagyok – dadogta Magdalen.

– Nem is akarod tudni, ki a szerencsés vőlegény? – mosolygott rá Lady Parr.

– Orlingbury-i Ralph Lane Northamptonshire-ből – közölte Mary néni, meg sem várva Magdalen válaszát. – Tizennégy éves, épp egy évvel idősebb nálad, és egy szép húszszobás udvarházat fog örökölni.

Magdalen könnyekben tört ki.

– Anyám, én nem akarok senkihez férjhez menni, akármilyen gazdag! Nem akarom elhagyni önt, sem az apánkat, vagy a Rye House-t.

Mary néni vigasztalóan átölelte.

– Természetes, hogy némi vonakodást érzel. Fiatal vagy, és a házasság kilátása nyilván furcsának tűnik. De gondos atyád van, aki jó partit szerzett neked, és nem fogsz most rögtön elmenni. Az esküvő után itt maradsz, amíg tizennégy éves leszel. Úgy véljük, jelenleg túl fiatal vagy, hogy egy házasság kötelességeit viseld, úgyhogy csak a következő tavasszal mész Orlingburybe. Ez időt hagy neked, hogy hozzászokj a gondolathoz. És nem a világ végén leszel – meglátogathatjuk egymást.

– Szóval itt maradhatok még egy évig? – emelte fel Magdalen könnyáztatta arcát.

– Igen, kiscsibém, itt maradhatsz. És ezalatt készítünk neked egy szépséges ruhatárat, hogy elegáns hölgy legyél.

Magdalen megtörölte a szemét a zsebkendőjével, és szipogott egy kicsit.

Katharine sajnálta őt – no meg magát is, mivel tudta, hogy rettenetesen fog hiányozni a barátnője, amikor elmegy Northamptonshire-be.

Aznap délután Magdalen egymagában sétált ki, átvágott a parkon. Egyedül akar maradni, hogy ideje legyen gondolkodni, mondta. Amikor visszatért, Katharine és Anne tánclépéseket gyakoroltak a hallban, Will a lantját pengette hozzá. Magdalen láttára megálltak, de ő bátor mosolyt öltött, és kérte, hogy folytassák. Katharine imádott táncolni, de aznap semmi lelkesedést nem tudott beleadni. Ugyanez volt a helyzet a sakkal és a zenéléssel, és a többi időtöltéssel, amelyeket szeretett – kevés kikapcsolódást jelentettek. Általában imádta anyja meséit hallgatni az udvarról, arról az elragadó helyről, amelyet nagyon szeretett volna látni, mégis, aznap este, amikor anyja William bácsival és Mary nénivel csevegett, nem tudott koncentrálni. Csak nemrég tudatosult benne, hogy hamarosan neki is találhatnak férjet, és talán nem egyedül Magdalen lesz az, akit akarata ellenére elszakítanak a Rye House földi paradicsomától.

Anyja a következő héten visszatért az udvarba. Amikor hazajött az esküvőkre, nagyon elégedettnek tűnt önmagával. Maga köré gyűjtötte a gyermekeit a szalonban, és megölelte Katharine-t.

– Drága gyermekem, kitűnő hírem van! – mondta. – Férjet találtam számodra, jobb partit, mint valaha remélhettem volna.

Katharine-t hirtelen elfogta a hányinger. Ez volt az a hír, amelyet félt meghallani. Tudta, hogy el fog jönni, de imádkozott, hogy ne történjen meg egyhamar.

Nem fog összeomlani, mint Magdalen. Nem fogja összetörni anyja belé vetett reményeit, sem a boldogságát nem fogja elrontani.

– Ez csodálatos hír – mondta, maga is meglepődve, hogy milyen határozottan cseng a hangja. – Kihez megyek?

– A boltoni Lord Scrope fiához! – Anyja diadalmas volt. – Gondold csak el! Egy báróság örököse. Maga a nagyapja, Lord Dacre javasolta a frigyet, aki atyád unokatestvére. Lord Scrope a veje. Henry Scrope tizenhárom éves, épp megfelelő korú neked, és Lord Dacre úgy véli, jó parti leszel a számára. A házasság köztetek meg fogja erősíteni a kapcsolatainkat az északon élő nemes rokonainkkal. Már írtam Lord Scrope-nak. Lord Dacre támogatásával el kell fogadnia az ajánlatot.

Katharine némileg megnyugodott. Egy kis szerencsével Lord Scrope nem fog beleegyezni a frigybe, Lady Parr minden izgatottsága ellenére. Miért házasítaná össze az örökösét egy lovag lányával, akinek csak szerény hozománya van? És ő, Katharine, mindössze tizenegy éves, nem elég idős a házasságra, és az anyja úgy dönthet, hogy várjon, amíg tizennégy lesz, mielőtt együtt él a férjével. Még lehet további három éve a Rye House-ban.

– Bolton messze van – próbálkozott. – Fájdalmas lenne számomra ilyen távol lenni öntől.

– De az egy gyönyörű kastély – tiltakozott az anyja –, és mondhatom, hogy Henry Scrope gyakran lesz az udvarban, úgyhogy sűrűn fogjuk látni egymást. Kérni fogok egy helyet számodra a királynétól, amikor már férjnél leszel.

El tudja viselni, biztatta Katharine magát. El fogja viselni. Örülnie kell, hogy anyja ilyen rendkívül megfelelő férjet talált számára.

És még semmi sincs eldöntve.

A május elhozta a virágzást és az esküvőket, amelyeket a Rye House kápolnájában tartottak, egyiket a másik után, Cuthbert atya celebrálásával. Elizabeth boldog, Magdalen visszafogott menyasszony volt. Katharine új zöld ruhájában figyelte a ceremóniákat, és tudatában volt, hogy hamarosan a saját esküjét mondhatja. Úgy látta, hogy az ifjú férjek némileg rémültnek tűntek, amiért az oltárnál találták magukat; talán szívesebben lettek volna a könyveik mellett, vagy tanultak volna kardvívást. Különösen Thomas Vaux látszott idegesnek. Semmi kétség, azért aggódott, hogy mi van, ha nem tud jól teljesíteni a nászágyban. Ez olyasmi volt, amire Katharine nem szívesen gondolt. Valamit tudott arról, hogy minek kell történnie, ám ez nem hangzott nagyon kellemesen. Igazság szerint nagyon durván hangzott.

Az esküvői ünnepség következett. William bácsi nagyvonalú házigazda volt, büszkélkedett a jó asztallal, amelyet a felesége készített. Hatalmas hússzeletek, kelt tészták, borsó és új spárga tálak, és egy nagy cukros finomság voltak az asztalon. Az édesség a görög Hymen istennek, a házassági vigasságok patrónusának alakját formázta.

Később tánc következett. A házi zenészek belefogtak egy dallamba, és mindenki talpra szökkent. Katharine megragadta Will kezét, és hamarosan a padlón pörögtek egy vidám branle-ban. Végigtáncolták az estét, míg eljött az idő, hogy fűszeres hippocras borral köszöntsék az új házasokat. Thomast és Elizabethet sok nevetgélés és vidámság közepette elvezették a szolgálóik, és egy szemérmes szünet után minden vendég besereglett a szobába, ahol a piruló pár egymás mellett feküdt az ágyban, állukig felhúzott takaróval.

– Tedd a köteleségedet, fiú! – bömbölte Lord Vaux, meglehetősen ittasan, miközben a fia szemmel láthatóan egyre jobban összement.

Cuthbert atya sietősen megáldotta az ágyat, aztán kiterelte a társaságot.

– Hagyjuk őket békén – parancsolta, miközben valaki egy teli poharat nyomott a kezébe.

– Azt hiszem, ideje lefeküdni – mondta Lady Parr.

Katharine ment, nem szívesen hagyta ott a vigasságot, bár a tánc végetért, és most főleg tivornyázás folyt. Tudta, anyja nem akarja, hogy hallják a trágár vicceket és célozgatásokat. De már hallotta őket, és amikor elhagyta a szobát, égett az arca. A lépcső tetején meglátta Magdalent, egy fehér hálóinges szellemet, gyertyával a kezében.

– Hála Istennek, ez nem én vagyok – suttogta Magdalen. – Az összes undorító viccelődés nélkül is épp elég lesz elszenvedni azt, amit Elizabeth elszenved. Végül is, amikor majd Thomas és én ágyba bújunk, minket már megkímélnek ettől. De ez még sokáig nem fog bekövetkezni, szerencsére.

– Igen, van még egy teljes évünk, amelyet együtt tölthetünk – mondta Katherine, és gombócot érzett a torkában, mert tudta, hogy talán nem Magdalen fog először eltávozni.

Egy héttel az esküvők után anyja sietve jött a kertbe, arca feszült volt a haragtól.

– Gyere be, Katharine! – parancsolta.

Katharine abbahagyta az elhervadt virágok lecsipkedését és utána szaladt, azon tűnődve, hogy mi rosszat tett.

Anyja becsukta mögöttük a tanulószoba ajtaját.

– Ülj le, gyermekem. Hír érkezett Lord Scrope-tól, és nem jó.

Katharine szíve megkönnyebbült. Ami nem jó hír az anyjának, nagyon jó hír lehet neki.

Anyja elkezdett fel-alá járkálni, képtelen volt úrrá lenni az izgatottságán.

– Nem vagy elég gazdag, vagy elég nemes a fia számára, ez a lényeg. A végtelenségig váratott a válasszal, aztán azt mondta, hogy hajlandó belemenni az eljegyzésbe, de csak ha egy iszonyatosan nagy hozományt fizetek neki, amelynek a negyede most esedékes, kezes nélkül.

– De hiszen ez felháborító! – kiáltott fel Katharine.

A megkönnyebbülésébe a felháborodás és a megaláztatás mérge vegyült.

– Ez nem minden! – dühöngött az anyja. – Nevetséges ajánlatot tett arra az esetre, ha túlélnéd a fiát, és volt képe azt mondani, hogy nem adja vissza a hozományt, ha meghalnál, mielőtt elháljátok a házasságot. És nem köt semmi egyezséget, mielőtt megtörténne a házasság, ami nagyon bizonytalan helyzetben hagyna minket.

– Ha a fia egy csöppet is hasonlít rá, egyáltalán nem akarok hozzá menni – jelentette ki Katharine.

– Lord Dacre elhitette velem, hogy Lord Scrope örömmel fogadná ezt a házasságot – füstölgött az anyja.

– Talán csak segíteni próbált – válaszolta Katharine.
– Most mi lesz?

– Lenyelem a büszkeségem, és kigondolom a módját, hogyan menthetem meg a helyzetet – jelentette ki az anyja.

Katharine nem ezt várta vagy remélte hallani. Nyilvánvaló volt, Lord Scrope nem akarja, hogy a fia menyasszonya legyen. Mi értelme a döglött ló ütlegelésének? De nem szólt semmit. Tudta, hogy anyjában nagy ambíciók élnek a gyermekeivel kapcsolatban, és ezek közül a legféltettebb, hogy jó házasságot kössenek.

– Jobban át kell gondolnom a dolgot – mondta Lady Parr, és leereszkedett egy zsámolyra. Átnyúlt, és megpaskolta Katharine kezét. – Közben próbálj megfeledkezni erről. Menj vissza a Ciceródhoz és a nyelveidhez, és az összes időtöltéshez, amelyeket élvezel. Most fuss, és keresd meg a többieket. Vigyázz, nehogy erről egy szót is szólj bárkinek. Nem szeretném, ha azt mondanák, hogy mi Parrok nem vagyunk elég jók a Scrope-okhoz hasonlóknak.

Júliusban anyjuk újabb levelet kapott Lord Scrope-tól. Megmutatta Katharine-nak, miközben együtt ültek egy kőpadon a kert falának árnyékában. Enyhe szél borzolta a virágágyásokat.

– Választ vár – mondta Katharine. – Nem írt neki, asszonyom?

– De írtam. Azt mondtam, hogy időre van szükségem
a feltételei átgondolására.

– Gondolom, azt hiszi, hogy boldogan el kellene fogadnunk őket.

– Nézd meg ezt. – Anyja megbökte a levelet a mutatóujjával. – Ragaszkodik hozzá, hogy augusztusig kifizessem a hozomány első részletét. – Minden vidámság nélkül felnevetett. – Mintha hozzá tudnék jutni egy ekkora összeghez ilyen rövid idő alatt. És még ha tudnék is, Lord Scrope gondoskodott róla, hogy őt semmi se kötelezze. Kihátrálhat a megegyezésből, ha neki úgy tetszik, és tönkre tehet. Katharine, attól tartok, nem szándékozik megkötni ezt a házasságot.

Katharine bólintott, és azt kívánta, bárcsak végleg elfelejthetnék a tervet.

Anyja felemelkedett.

– Amikor visszamegyek az udvarba, még egy lépést megteszek, hogy létrejöjjön a házasság. Újra beszélni fogok Lord Dacre- ral. Biztos vagyok benne, hogy hatással van Lord Scrope-ra.

Katharine könyörögni szeretett volna az anyjának, hogy ne foglalkozzon tovább a dologgal, mivel biztos volt benne, hogy kudarcra van ítélve. De nem szólt semmit. Ha a házasság mégis sikerülne, nem szeretné, ha anyja azt hinné, hogy ezt ő sohasem akarta. Megtenné a kötelességét, ahogy egy szerető lányhoz illik, és megmutatná a világnak, hogy boldogan öleli megához a számára oly gondosan megtervezett jövőt.

Nem sokkal azután, hogy anyja visszatért az udvarba, írt Katharine-nak. Elmondta, hogy Lord Dacre északon van, de néhány hét múlva Londonban lesz. Kora ősszel Katharine újabb levelet kapott. Lord Dacre most úgy tervezi, hogy karácsony utánig északon marad, de azt tanácsolta Lord Scrope-nak, hogy legyen türelmes, és ne sürgesse a választ.

Katharine, miközben ezt olvasta az asztalnál az üres tanulószobában, miután a többiek elszeleltek az oktatás végeztével, tudta, hogy kevés a kilátás anyja reményeinek a teljesülésére. Csak egy bolond hiheti, hogy boldog lenne egy ilyen egyezséggel; nyilvánvaló volt, hogy Lord Scrope azt erőlteti, hogy ő lépjen vissza.

Felsóhajtott, és közben bűntudatot érzett, amiért örül, hogy az ügy zátonyra futott. Miközben körbesétált a Rye House-ban, boldogan gondolt arra, hogy hamarosan szabadon ott maradhat – sokáig, ha rajta múlik. Augusztusban lett tizenegy éves, és még nem zavarták meg a fiatalemberekről vagy a romantikáról szőtt gondolatok. A házasság, ezt gyorsan megtanulta, üzleti ügy, amelyben nem sokat törődnek a fiatal szívekkel.

Anyja hazaérkezett karácsonyra, amikor a húsok sisteregtek a sütőkben és a pudingok bugyborékoltak a konyhában a tűzön és a házat csodálatos illatok töltötték meg. Katharine és a társai éppen akkor tértek vissza az erdőből, karjuk tele volt zöld ágakkal. A férfiak nyomában haladtak, akik a karácsonyi fatörzset vonszolták, amely majd a hallban fog égni az ünnepi időszak alatt. Katharine az anyját a kandallónál állva, lovaglóruhában találta, kezét kinyújtotta, hogy a lángok felmelegítsék. Vidáman üdvözölte a gyermekeit, megjegyezte, hogy William mekkorát nőtt, és a nyolcéves Anne már igazi szépséggé fejlődik.

– És te, Katharine – mondta, és megölelte az idősebb lányát – olyan bájos vagy, mint mindig.

Aznap este, vacsora után, amikor a nagy nappaliban ültek és koszorúkat fontak fagyöngyből és borostyánból, anyja Katharine-hoz fordult.

– Hír érkezett Lord Dacre-tól. Megérti az aggodalmaimat. Mindent megpróbált Lord Scrope-pal. Emlékeztette őt, hogy én a Greenek jó, bölcs fajtájából származom. Még azt is mondta neki, hogy a követelései annyira felháborítók, hogy számomra lehetetlen elfogadni őket. Azt ajánlotta, hogy Henry éljen itt az én költségemen, és profitáljon az iskolánkból. – Felsóhajtott. Katharine kitalálta, hogy mi következik. – De Lord Scrope megátalkodott. Semmilyen más feltételbe nem hajlandó beleegyezni. Azt hajtogatja, hogy elég időm volt a hozomány előteremtésére. Hogy őszinte legyek, Katharine, azt hiszem, ennél tovább már nem tudok menni ebben az ügyben.

William bácsi egyetértőn rázta meg a fejét.

– Nem akarhatja, hogy a mi Katharine-ünk egy ilyen családba házasodjon be – mondta. – Azt tanácsolom, utasítsa el ezt a házasságot.

– Az én tanácsom is ez – visszhangozta Mary néni.

– És az enyém is – kotyogott közbe Will. – Mint a család feje, nem szeretném látni, hogy a nővérem egy Scrope-hoz megy feleségül. Biztos vagyok benne, hogy jobb halak is akadnak a hálóban.

Anyjuk elnézőn mosolygott rá.

– Meg vagyok győződve, hogy igazad van, fiam. Az új évben írok Lord Scrope-nak. És most mindnyájan kezdjük el élvezni a kellemes karácsonyt.

Anyjukat nem zavarta a kurta levél, amelyet Lord Dacre-től kapott.

– Megsértettem azzal, hogy elutasítottam az unokáját
– mondta. – Nem kellett volna ellent mondanom a nálam fontosabb embereknek!

A hangja csípősen szólt. Katharine-t nem érdekelte, hogy Lord Dacre megsértődött. A legfontosabb az volt, hogy nem kell elhagynia a Rye House-t.

Néhány héttel később újabb levél érkezett Dacre pecsétjével. Anyja a hallban állva olvasta el, közben Katharine türelmetlenül várta, hogy megtudja, mi áll benne. Imádkozott Istenhez, nehogy Lord Scrope megváltoztassa a véleményét, és jobb feltételeket ajánljon.

Az utóbbi időben, valahányszor anyja Lord Dacre-ról vagy Lord Scrope-ról beszélt, hangja fanyar volt, de most ellágyult.

– Úgy látszik, a házasságotok mindenképpen arra volt ítélve, hogy ne valósuljon meg – mondta. – Szegény Henry Scrope a múlt héten eltávozott ebből az életből. Egy tavaszi láz vitte el, Isten nyugosztalja.

Katharine mély szomorúságot érzett a korábbi jegyeséért, akivel sohasem találkozott – a fiatal fiúért, aki soha nem fogja megérni a tizenötödik évét.

Hamarosan ezután a veszteség igazi fájdalmát élte át, amikor Magdalen elment Orlingburybe. Valóságos megpróbáltatás volt segíteni neki a készülődésben, főleg azért, mert Magdalen nem akart elmenni, és az idő nagy részét könnyek közt töltötte.

– Nem tudom elhagyni, anyám – sírta, és Mary nénibe kapaszkodott.

– Na, hagyd abba ezt az ostobaságot – korholta Mary néni, bár az ő szeme is fénylett. – Nem mehetsz ilyen arccal a férjedhez. Mit fog gondolni, szegény pára? – Karjában ringatta Magdalent. – Normális, hogy egy fiatal lány úgy érezzen, mint te. Én is így éreztem, amikor el kellett mennem otthonról, hogy férjhez menjek az apádhoz. És boldogabb voltam vele, mint azelőtt bármikor. Ha Isten is úgy akarja, megismered ugyanezt a boldogságot. El kell fogadnod a jövődet, gyermek, és szeretned kell a férjedet. Ez a kötelességed, és remélem, ez lesz az örömöd is. – Elengedte Magdalent, és felemelte az állát. – Egy Parr vagy, lányom, és biztosan tudom, hogy büszkévé teszed a házunkat.

Magdalen megtörölte a szemét. Végül beletörődött a megváltoztathatatlanba. Ám amikor a búcsúzáskor szorosan megölelte Katharine-t, összeomlott az önuralma.

– Isten tartson meg, drága unokatestvérem – zokogta.
– Imádkozom, hogy hamarosan újra lássuk egymást.

Amikor Magdalen elment, Katharine a négy unokatestvére, Will és Anne mozgalmas, fecsegős jelenléte ellenére is üresnek érezte a Rye House-t.

3. fejezet

1525–1528

Beköszöntött egy újabb nyár, és Katharine-nak még mindig hiányzott Magdalen, bár már hozzászokott a távollétéhez. Gyakran váltottak levelet, és Katharine megnyugtatónak érezte, amikor rájött, hogy az unokatestvére jól alkalmazkodik új életéhez, ugyanakkor szomorú is volt, mert tudta, hogy Magdalennek már nincs annyira szüksége rá. Unokatestvérének levelei újfajta tapasztalatokról tanúskodtak, és egyre több utalás történt bennük a „drága Ralphra”. A legújabb levelek tele voltak izgatott hírekkel Magdalen terhességéről. Ezek ráébresztették Katharine-t, hogy ő az, akit hátra hagytak, aki legjobban szenved barátnője hiányától.

Amikor anyja június végén visszatért az udvarból, mindnyájuknak lefestette mindazt a csodálatos ünnepséget, amelyek során királyi apja beiktatta a hatéves Henry Fitzroyt Richmond és Somerset hercegségébe.

– A királyné teljesen le volt sújtva – mesélte, miközben szörpöt ittak a kertben. – Szegény lélek, többnyire elrejti az érzéseit, mert a király általában diszkréten kezeli a szerelmi ügyeit, de az, hogy így büszkélkedett a fattyával az udvar előtt, és királyi hercegségeket adományozott neki, rendkívül megalázó volt a királyné számára, különösen, mivel ő maga nem tudott fiút adni neki. Mintha a király azt mondta volna neki: „Látja, asszonyom, nekem lehetnek fiaim.”

– Hány gyereket szült neki a királyné? – kérdezte Anne.

– Nyolcat, azt hiszem, és csak egy lány él. Ez borzasztó tragédia.

– Ezért van annyira oda a király és a királyné Mária hercegnőért – jegyezte meg Mary néni.

– Igen, de ő lány, és nő nem uralkodhat – jelentette ki William bácsi. – A királynak fiúra van szüksége, hogy örököse legyen.

– És a királyné már túl van azon a koron, hogy gyereket szülhetne – jegyezte meg Lady Parr csendesen.

Katharine látta a zsákutcát.

– Akkor most mit fog tenni a király?

Anyja áthúzta az árnyékba a zsámolyát.

– Azt beszélik az udvarban, hogy felkészíti Henry Fitzroyt a királyságra.

– De egy fattyú nem örökölheti a királyságot – mutatott rá Mary néni.

– Egy parlamenti törvény bárkit megnevezhet, akit a király örökösének választ – mondta William bácsi –, de rávenni a népet, hogy elfogadják a fiút, nos, az egy másik ügy.

– Azt hiszem, azt tervezi, hogy fokról-fokra hozzászoktat bennünket – mondta Lady Parr. – A királyné elmondta, hogy a király óriási háztartást jelöl ki a kis herceg számára, szinte egy második udvart. Kár, hogy ennek az élén nem a királyné saját fia fog állni.

A következő nap William bácsit berendelték az udvarba, és elszáguldott dél irányába. Egy hét múlva Mary néni sietve berontott a tanulószobába, ahol Lady Parr franciára okította a fiatalabb gyerekeket, miközben dr. Clarke az idősebbeket pallérozta retorikában.

– Kitűnő hírem van! – kiáltotta. – Williamet kinevezték Richmond herceg kamarásának! A herceg az Északi Tanács elnöke lesz és a Sheriff Hutton kastélyban fog lakni Yorkshire-ben. William fogja felügyelni a háztartását. Ez nagy megtiszteltetés, és ki tudja, milyen előnyök származnak majd belőle!

Magán kívül volt az izgalomtól. Katharine tudta, arra gondol, hogy az ifjú Richmond egy nap király lesz – hálás király, aki megjutalmazza azokat, akik jól szolgálták.
Ő maga is el volt ragadtatva a nagybátyja és a családja miatt. Ez az a fajta előléptetés volt, amelyről az emberek csak álmodhattak.

Anyja felállt, és átölelte Mary nénit.

– William nagyon megérdemelte ezt a megtiszteltetést
– lelkesedett.

A fiatalabb Parrok fel-le ugráltak.

– De több jó hír is van – mondta Mary néni, és megmutatta Lady Parrnak a levelet. – William szerzett egy helyet Willnek a herceg háztartásában. Egyike lesz a herceg számára társként kijelölt fiúknak.

– Dicsőség Istennek! – kiáltott fel az anyjuk, és olyan szenvedéllyel ölelte át Maryt, amilyet Katharine még sohasem látott tőle.

– Ez a legcsodálatosabb hír! Drága William, soha nem fogom tudni eléggé megköszönni neki. Micsoda alkalom ez Will számára; az előrejutás számtalan lehetőségét nyitja meg előtte! A jövője most biztosabb, mint valaha remélhettem.
– Könnyek csorogtak az arcán. – Hallod ezt, fiam?

Elengedte Maryt és megölelte Willt, aki vigyorogva tűrte, miközben az arany jövőjéről szóló hír tudatosult benne. Tizenkét éves volt és úgy nőtt, mintha húznák, ugyanakkor még mindig egy rózsás arcú fiúcska, csupa szögletesség és huncutság maradt.

– A herceg háztartásában a legjobb nevelésben lesz részed, amelyet pénzzel meg lehet venni – áradozott az anyja. – Társaid az ország legmagasabb rangban született fiúi közül kerülnek ki. Nem tudom eléggé hangsúlyozni, mennyire fontos lesz számodra, hogy barátkozz velük, elsősorban a herceggel. A király esztelenül szereti a fiát. Légy Richmond barátja, és a világ megnyílik előtted.

Katharine csak arra tudott gondolni, hogy most Will is elhagyja a Rye House-t. Örült öccse szerencséjének, de nem tudta megállni, hogy ne érezzen egy kis féltékenységet. Egy pillanat alatt ragyogó jövőt adtak az öccse kezébe. Mindig tudta, hogy anyja ambíciói főleg a fiára, az örökösre összpontosultak; ez természetes volt. Ő és Anne, lányok lévén, kevésbé voltak fontosak a világban. De rájött, hogy ha Will jövője biztos, az lesz az övék is. Az embernek soha nem lehetnek elég magas összeköttetései. Azért eltűnődött, hogyan tudja majd anyja összeegyeztetni a reményt, hogy Richmondból király lesz, a királyné iránti hűségével. Természetesen alakoskodnia kell, de sokáig nem fogja tudni titokban tartani a tényt, hogy a fia és a sógora fontos helyet töltenek be a fiatal herceg háztartásában. Bár a kinevezésüket nem ő érte el – és a királyné ezt biztosan tudni fogja.

Néhány nappal később újabb ok adódott az izgalomra. Hír érkezett, hogy Magdalen egészséges kislányt szült. Laetitia volt a neve. Aztán megtudták, hogy Richmond herceg megszáll a Rye House-ban úton északra. William bácsi azt írta, hogy Will onnan fog csatlakozni a háztartásához. Erre mindenki majd szétrobbant az izgalomtól.

Az udvarház még sohasem látott ilyen készülődést. A herceg érkezéséig csak egy hét volt hátra, a konyhák teljes gőzzel dolgoztak, és Katharine anyja és Mary néni kezüket-lábukat törték, hogy minden időben készen legyen.

A herceg nagy háztartást fog magával hozni.

– Hála az égnek, hogy nyár van, és elaltathatjuk az embereket a csűrben.

Mary néni felsóhajtott és megtörölte a homlokát.

– A herceg uram ágyára szánt ágyneműt ki kell szellőztetni. És valakit el kell küldenem a henteshez, hogy megmondja, rég esedékes a szállítása. Megtaláltad a legjobb szalvétákat, Maud?

– Igen. És az arany sótartót is, amelyet magam fényesítettem ki. Na, hová tettem azt az ültetési tervet?

Mindannyian új ruhákat csináltattak. Katharine egy bíbor damasztruha büszke tulajdonosa lett – ez volt a legcsodálatosabb szín, amelyet valaha látott. Anne-é rózsaszín volt, és Will mélyfekete ruhájában idősebbnek látszott a koránál.

– Nem öltözhetitek túl a herceget – figyelmeztette őket az anyjuk –, de azt ki kell nyilvánítsátok a világnak, hogy a Parrok megfelelő társaság egy királyi herceg számára.

Most így hívta Richmondot. Az ő fejében Richmond királyi herceg volt.

Azon a napon, amelyen a király fia megérkezett egy csodálatos hintóban, az oldalán William bácsival, aki lóháton vezette a herceg kíséretét, a ház egész népe összesereglett a bejárat előtt, hogy üdvözöljék a vendéget, mélyen meghajoltak és pukedliztek a közeledtére. Amikor Katharine felemelkedett, egy ünnepélyes kisfiút látott maga előtt, akinek rózsás arca, nagy orra és világos bőre volt. Ám az ünnepélyessége nem tartott sokáig. Katharine nézte, ahogy a családot üdvözli, és kapott egy mosolyt, amikor pukedlizett előtte.

Megfigyelte, ahogy a lakomán a magas asztalnál elnökölt, és látta, hogy ez a gyermek más, mint a többi, és nem azért, mert királyi vér folyik az ereiben. Önfejűség látszott a kis hercegben, impulzív hajlam, ezért mormolt a toporgó tanítója állandóan a fülébe. A viselkedése sok követelményt támasztott, a hangja erőszakos és modortalan volt. Még vakaródzott is az asztalnál. Anyjuk sohasem hagyta volna, hogy a gyerekei megússzanak egy ilyen viselkedést.

De Lady Parr most elnézőn ragyogott a fiúra, nyilván elvakította a királyi aura – és szeretettel nézett Willre, akinek, úgy látszott, máris sikerült kapcsolatot teremtenie új urával, épp, ahogy anyja remélte. A lakoma után két vörösesbarna fej hajolt egymáshoz, amikor Will megmutatta Richmondnak az új lantját, és Richmond megpróbált játszani rajta. Ám hamar elvesztette az érdeklődését, úgyhogy Will odahozta a fakatonáit, amelyek sokkal több elismerést váltottak ki a vendégükből.

Sikeres nap volt. A fiatal herceget remekül elszórakoztatták, nagyon jól érezte magát. Tanítója csak némi nehézséggel tudta rábeszélni, hogy feküdjön le.

Reggel a nagy kíséret újra összeállt a kapusház előtt.

– Köszönöm a vendégszeretetét, Lady Parr – mondta a herceg, és meghajolt Mary néni előtt.

– Mi pedig köszönjük, uram, hogy megtisztelte a házunkat – válaszolta ő. – Mielőtt Felséged eltávozik, szeretnék átadni valamit.

Odabólintott egy lovászfiúnak, aki elővezetett egy bíborral és arannyal felszerszámozott szürke pónit.

– Nekem?

A bimbózó herceg egy pillanat alatt mohó fiúvá vált.

– Természetesen – mosolygott Mary néni. – Ez az ajándékunk az ön számára.

Öröm áradt szét Richmond szemében.

– Köszönöm! Nagyon köszönöm! – Egy pillanatra elhallgatott. – Bessnek fogom hívni.

Katharine tudta, hogy ez az anyja neve. Bessie Blount hírhedtté vált, miután kitudódott, hogy egy fattyút szült a királynak.

– Most rajta fogok lovagolni – közölte Richmond. – Elvihetik a hintót.

– Felség, nagy távolságot kell megtennünk – mutatott rá William bácsi. – Talán bölcsebb volna a hintót használnia.

– De én most akarok Bessen lovagolni – kiabált a fiú. – És nem fog megakadályozni!

Ha a saját gyerekei közül az egyik így beszélt volna vele, William bácsi bizton megveri, de ez egy király fia volt, és sok függött a jóindulatától.

– Rendben van, uram – mondta feszült hangon. – Úgy lesz, ahogy kívánja.

Richmond felült a lovára.

– Jöjjön, Sir William – mondta a gyerek uralkodói modorban.

És ellovagoltak. Katharine látta, hogy anyjuk törölgeti a szemét, amikor Will, aki büszkén ült a nyeregben, búcsút intett nekik.

A következő évben William bácsi és Will gyakran írt nekik Sheriff Huttonból, és ők világosan látták, hogy nem megy minden jól Richmond háztartásában.

– Nagybátyád panaszkodik, hogy Wolsey bíboros mindent maga akar irányítani Londonból – magyarázta az anyja a fejét rázva, miután elolvasta a legutolsó levelet. – Williamnek kevés lehetősége van, hogy bármilyen hatást gyakoroljon vagy pártfogást nyújtson.

Katharine már sokat hallott a nagy bíborosról. Voltak, akik azt mondták, hogy akkora a hatalma, mint magának a királynak, akit szolgál, és Henrik király túlságosan támaszkodik rá, hagyja, hogy gyakorlatilag ő vezesse Angliát.

– Mi az a pártfogás? – csipogott közbe Anne.

– Amikor egy hatalommal rendelkező ember olyan helyzetben van, hogy előnyöket szerezhet másoknak, vagy egy elgondolásnak – magyarázta neki az anyja, és leült mellé a tanterem padjára. – William bácsi azt remélte, hogy ilyen pozícióban lesz, és ennek így is kellene lennie, mert a fiatal Richmond kedveli, de a bíboros vezeti a herceg háztartását, nem a tisztviselők. William bácsit azonban nem csak ez bántja. Nem ért egyet azzal, hogy a herceg tanítói hosszú órákra a tanulmányaihoz kényszerítik a fiút. – Elhallgatott, hogy visszatűrje a hajfürtöket lánya főkötője alá. – Ismeritek a nagybátyjátokat. Abban hisz, hogy a fiúknak jobban kell a sport, mint a tanulás, és a gyerekek, amilyen gyakran csak lehet, legyenek kint a friss levegőn. De a tanítói a könyvei mellett akarják tartani Richmondot. – Felsóhajtott. – Úgy látom, hogy ezt a gyermeket nehéz irányítani. Egy tanítója már lemondott, és az új nem tudja kordában tartani őt. Talán több szabadidőre volna szüksége, amikor kiengedheti a gőzt.

Katherine azon tűnődött, hogy Richmondnak valószínűleg nagyon jót tett volna, ha a Rye House-ba küldik, és ott nevelik anyja gyengéd irányítása és William bácsi gyakorlatias bölcsessége segítségével.

Will ugyanakkor élt, mint hal a vízben, Sheriff Huttonban.  Morgott azért, hogy latint és görögöt kell tanulnia, különösen, amikor az órákat félbeszakította a pajkos herceg, de Willt nem ellenőrizték olyan szigorúan, mint fiatal gazdáját, és gyakrabban lehetett kint a szabad levegőn, vadászhatott és solymászhatott előkelő társaival. Már tizenhárom éves volt, és igazi fiatal úr benyomását keltette.

– Hamarosan nagykorú lesz – mondta az anyjuk egyik este, amikor segítettek kosarakban behozni az almát a gyümölcsösből –, és akkor véget ér a feladatom. De előbb még találnom kell neki egy feleséget.

Ebben kiválóan teljesített. Amikor megtudta, hogy Henry Bourchier-nak, Essex grófnak egyetlen lánya van, Ann, aki egy nap örökölni fogja az apja címét és birtokait, bátran megkereste a grófot, és kifejtette neki, milyen előnyökkel járna a házasság Ann és Will között, hangsúlyozva, hogy Will nagy kegyben áll Richmond hercegnél. Többet nem is mondott, mesélte az anyjuk később, de két szempár találkozott egyetértésben, amikor a gróf felfogta, hogy miről beszél. Mindenki azt hitte, hogy egy nap Richmond lesz a király.

Az is segített, hogy anyjuk barátságban volt Essex grófnő családjával. No meg az is – mivel Essex nyakig ült az adósságban –, hogy Lady Parr tekintélyes összeget ígért Ann Bourchier-nak arra az esetre, ha túlélné a férjét.

– Rá sem merek gondolni, mennyit kellett kölcsön kérnem – vallotta be.

Még a király is kölcsönzött neki, a királyné kérésére. De, függetlenül attól, hogy ez mennyibe került, Lady Parr nagyon elégedett volt. Egy nemes örökösnőt, és az idő teljességében egy címet vett meg a fia számára. Will Essex grófja lesz és pompában fog élni Stanstead Hallban, amikor nincs az udvarban. Anyjuknak jó oka volt, hogy elégedett legyen magával.

A fiatal pár 1527 februárjában házasodott össze a kápolnában Stanstead Hallban, amely egy gyönyörű vörös téglás udvarház volt Bishop’s Stortfird mellett. Az egész Parr család odautazott Rye House-ból az alkalomra, és William bácsi elhozta Willt, miután szabadságot kapott Richmond hercegtől. Katharine-nak megint új ruhája volt, most egy homokszínű selyem, anyjuk pedig bíborbársonyban tündökölt.

A kis menyasszonyt, egy szégyenlős kilencéves kislányt szaténba és prémekbe öltöztették, és úgy látszott, azonnal sírva fakad, amikor a pap elmondta az áldást. Will, mindenkinél magasabban büszkén állt, tökéletesen játszotta a szerepét, de Katharine tudta, hogy a szíve nincs elkötelezve. Nem érdekelte a házasság, sem a kislányok. De anyjukat majd szétvetette a büszkeség.

Ann természetesen túl fiatal volt, hogy ágyba vigyék, ezért úgy rendezték el, hogy az anyjával marad, amíg eléggé megnő, hogy igazi feleség váljon belőle. Will, legalábbis a látszat szerint, minden érzelem nélkül vett búcsút tőle. Ha bármivel kapcsolatban vonakodott, akkor az a visszatérés volt Sheriff Huttonba.

– Ki akarok menni a nagyvilágba – mondta, miközben lelovagolták a tizennyolc mérföldet Hoddesdonba.

– Látod a világot, méghozzá a legjobb perspektívából
– válaszolta az anyja fanyarul.

– De katona szeretnék lenni, mint William bácsi – tiltakozott Will. – És a tanáraim azt mondják, hogy egyetemre kell mennem.

– Ha katona akarsz lenni, kevesebb időt kell töltened zeneszerzéssel és költemények írásával – mondta William bácsi.

– De én imádom ezt csinálni. Biztosan csinálhatnám mind a kettőt?

– Fiacskám, elmehetsz az egyetemre – mondta a bácsikája –, aztán katonáskodhatsz, amikor idősebb leszel.

– Will visszamegy Sheriff Huttonba – mondta az anyja olyan hangon, amely semmi további vitát nem tűrt el.

Amikor a következő évben Anne tizenhárom éves lett, elhagyta a Rye House-t, mivel anyja szerzett neki egy komornai állást a királyné mellett. Ezt Katharine-nak kellett volna megkapnia, de ő súlyosan megbetegedett mumpszban, amikor az ügy már el volt rendezve, és ha valamelyik lány nem megy el az udvarba, amikor a királynénak szüksége van rá, valaki más kapja meg a helyet, úgyhogy az anyjuk magával vitte Anne-t.

Katharine mindig szerette a kishúgát, és Magdalen távozása óta még közelebb kerültek egymáshoz. Anne vonzó volt távolülő, komoly szemével, magas arccsontjával, telt ajkával és vörös-arany hajával, és okos is volt. Akárcsak Katharine, szeretett tanulni, külön vonzalmat érzett az öreg Cicero iránt, és az utóbbi időben ismert tudósokkal kezdett levelezni, akik, nagy örömére, válaszoltak alázatos írásaira. Mennyire fog Katharine-nak hiányozni!

Katharine-t elkeserítette, hogy mivel ágyba kényszerült és fertőző volt, nem tudta búcsúzóul megölelni a húgát. Meg kellett elégedniük azzal, hogy csókokat dobtak egymásnak a szobán keresztül. Amikor Anne elment, Katharine a párnába temette az arcát, és sírt.

Nem irigyelte Anne-től a komornai állást; ezekben a napokban nem érezte egyértelműen, hogy ő maga szeretne-e az udvarba menni. Ott izgalom várta, és remények szerint, előnyök, de Anne levelei egészen más képet festettek. Kevés öröm volt a királyné háztartásában, mert a király megszállottan üldözte a királyné egy másik szobalányát, Anne Boleyn kisasszonyt, akiről anyjuknak igazán nem volt jó véleménye. Katharine nem kívánt belekeveredni ebbe.  Amellett még mindig szerette az életét a Rye House-ban. A házasság várhat. Nem sietett elérni.

Második rész

„Kegyetlen és elviselhetetlen”

4. fejezet

1529

Anyjukat nagyon lefoglalták a gondolatai. Már jóval több, mint egy év eltelt azóta, hogy a király eltökélte, érvényteleníti házasságát a jó királynéval. Nem csak a Boleyn Anna kisasszony iránt érzett hírhedt szenvedélye okozta ezt; szüksége volt egy fiú örökösre, és meggyőzte magát, hogy a házassága nem érvényes.

Az egész királyságot megrendítette a botrány. Boleyn Annát gyűlölték és szidták, a nép Katalin királyné mellett állt. Anyjuk mélyen együtt érzett jó úrnőjével és megadott neki minden érzelmi támogatást, amit csak tudott, amikor az udvarban volt. Ám mivel ott a légkör rendkívül feszültté vált, azt mondta, inkább szeretne otthon maradni.

– Bárcsak a pápa az ő javára döntene – mondta Katharine-nak, miközben a kertekben sétáltak az első meleg tavaszi napon.

– Vajon miért nem teszi? – tűnődött a lánya, és a földből kibújó első hajtásokat nézegette.

– Mert fél a császártól, aki a királyné unokaöccse és nagyon nagy a hatalma, ám attól is fél, hogy megsérti a királyt. De őszentségének nem volna szabad politikai megfontolások miatt tétováznia. Tények alapján kellene elbírálnia az esetet. Nekem úgy tűnik, hogy a királyné részéről szilárd
az ügy. A házassága érvényes. Minden orvos és egyházi személy körülötte ezt állítja.

– De a király másképp gondolja.

Anyja megrázta a fejét.

– Katalin Őfelsége azt mondja, hogy még ha egy angyal szállna is le az égből, ő sem tudná eltéríteni a királyt a véleményétől. Meg van őrülve ezért az Annáért, aki királynét játszik az udvarban. Ez nem helyes. Amikor jó úrnőnkre gondolok, ahogy a lakosztályaiban elzárva sír, fel tudnám pofozni a királyt!

Katharine-nak mosolyognia kellett, amikor elképzelte, hogy anyja megüti a királyt. De szomorú volt ez az egész.

Biztos volt benne, hogy valami más is történik. Ismeretlen pecsétekkel lezárt levelek érkeztek folyamatosan a Rye House-ba, és anyja gyakrabban írt William bácsinak, aki még mindig Richmonddal volt Sheriff Huttonban.

Mielőtt a március véget ért, anyja behívta Katherine-t a hálószobájába, és megkérte, hogy üljön le az ágya végén álló padra. Ő maga a magas támlájú székben foglalt helyet a kandalló mellett, és ránézett a lányára.

– Katharine, tizenhat éves vagy, érett a házasságra. Örömmel fogod hallani, hogy találtam neked férjet. Kitűnő parti, amely idővel bárónőt csinálhat belőled. Edwardhoz mész, a gainsborough-i Sir Thomas Burgh örököséhez.

Katharine még soha nem hallott Gainsborough-ról vagy a Burgh családról. Soha nem említették őket a nemes társaság között, akikkel a Parrok rokonságban voltak. De tudta, mi a kötelessége, bár a gondolatai örvénylettek, és agyában nyüzsögtek a kérdések.

– Ez nagyon jó hír, asszonyom – sikerült kinyögnie. – Hálás vagyok, hogy gondoskodik rólam. Milyen ez az Edward Burgh?

– Minden híresztelés szerint ígéretes fiatalember – mondta anyja ragyogva. – Négy évvel idősebb nálad. Apja reméli, hogy megkapja Borough báróságát. Az öreg lord, aki tavaly halt meg, használta a címet, bár nem volt joga hozzá, mert az elődei, akik a bárói címet viselték, évekkel ezelőtt kihaltak. De azt hiszem, egy kicsit bolond volt.

Katharine alig hallotta, mit mond.

– Hol van Gainsborough? – akarta tudni.

– Lincolnshire-ben.

– Az milyen messze van?

Azt szerette volna hallani, hogy látogatható távolságon belülre megy. Anyja tétovázott.

– Több mint százharminc mérföldre északkeletre, legalábbis a küldöncöm ezt mondta nekem.

Legalább négy napnyi utazás. Katharine szíve összeszorult. Rosszul lett a gondolattól, hogy el kell hagynia az anyját és a Rye House-t, és olyan messzire kell mennie.

– Remélem, Sir Thomas Burgh akarja ezt a házasságot?

Nem felejtette el a gyűlöletes Lord Scrope-ot.

– Nagyon is – biztosította őt az anyja. – Aktívan részt vett a házasságod elrendezésében, és ezért nagyon hálás vagyok neki. – Átnyúlt, és felvette a hímzőrámáját az asztalról. – Semmi okod az aggodalomra, gyermek. A Burgh egy régi és tisztelt család, és jól szolgálták a koronát éveken át. Biztos vagyok benne, hogy kedvelni fogod Sir Thomast.
Az első felesége Tyrwhitt lány volt, ezért távoli rokonunk, de az asszony hét évvel ezelőtt meghalt. Isten nyugosztalja.
– Anyja keresztet vetett. – Körülbelül tizenkét gyereket szült, és úgy képzelem, azt várják majd tőled, hogy jó nővérük legyél.

Ijesztő gondolat volt. Tizenkét gyerek! Káosz lehet abban a háztartásban.

Anyja leolvashatta a rémületet a lánya arcáról.

– Ne aggódj, nem a te felelősséged lesznek, mivel Sir Thomas újra megházasodott, és úgy tudom, hogy Lady Alice kitűnő mostohaanya. És Sir Thomas gyakran van otthon. Elmesélte nekem, hogy a király egyik testőreként szolgált, és Flodden Fielden ütötték lovaggá még 1513-ban, amikor mi angolok legyőztük a skótokat. De nem vágyik arra, hogy udvaronc legyen, jobban szereti a maga birtokát kormányozni. Sokat kellett küzdenie, hogy helyreállítsa a családi vagyont, miután az apja hagyta, hogy a dolgok lepusztuljanak. – Elhallgatott. – Nagyon remélem, hogy boldog vagy ennek a házasságnak a kilátásától, Katharine. Nem akarlak beleerőltetni.

Nem a házasság tömte a gombócot Katharine torkába, hanem az, hogy el kell hagynia az anyját, ami most rosszabbnak tűnt, mint a Rye House elhagyása. De anyja ezt akarta, fontosabbnak ítélte, mint hogy otthon tartsa őt. És az anyja mindig a legjobbat akarta neki.

– Boldog vagyok. – Kényszerítette magát, hogy ezt mondja. – Köszönöm, asszonyom. Büszkévé tett.

Katharine-nak el kell indulnia Gainsborough-ba, amint minden készen áll, és hirtelen az előkészületek lázában találta magát. Ruhákat kellett készíteni, fejdíszeket felújítani, cipőket megjavítani. Anyja vett neki egy hátaslovat, mivel túl nagyra nőtt a pónijához, és bíbor lószerszámot is kapott hozzá. De elviszik a hintót is, mivel Katharine nem tudta volna nyeregben megtenni az egész utat, és anyja kényelmesen akart utazni.

Áprilisban indultak el. A tavaszi virágok tündököltek a fákon, ahogy észak felé haladtak. Az első éjszakát egy fogadóban töltötték Melbournben Cambridgeshire-ben, és itt történt, egy olcsó ebéd mellett, amelyet a fogadósnő egyébként üres nappalijában ettek, hogy anyja letette a kését és megköszörülte a torkát.

– Lányom – mondta –, elhanyagolnám a kötelességemet, ha nem készítenélek fel a nászágyra.

Katharine elpirult.

– Azt hiszem, tudom, mire számítsak – mondta, rémülten a gondolattól, hogy odaadó anyja ilyesmit említ. – Láttam vemhes kancákat, és tudom, hogy odavitték hozzájuk a csődöröket. Tudom, hogy ugyanígy történik az emberek közt.

Nem mesélte el, hogy Will az összes lányt elszórakoztatta a csintalan dolgokkal, amelyek a nagy háztartásokban történtek. Rengeteget tanult ebből.

– Igen, de mi, emberi lények, az állatok fölött állunk – mondta az anyja élénken. – Nekünk van lelkünk és lelkiismeretünk. A házasság szentség, és tisztelettel kell közelednünk hozzá. A feleség kötelessége, hogy mindenben alávesse magát a férjének.

– Ó, én ezt fogom tenni, ezt fogom tenni – makogta Katherine, és alig várta, hogy egy kevésbé zavarba ejtő témát találjanak.

– Lehet, hogy először egy kicsit fájni fog – anyját nem lehetett eltántorítani –, de ez nem fog sokáig tartani. És remélem, hogy aztán örömöt találsz minden más alkalommal, amelyet Krisztus elrendel.

Katherine arca lángolt. Nem tudott arra gondolni, hogy a szülei megtalálták-e ezt az örömöt. Lehetetlen volt elképzelni, hogy az ő jámbor anyja élvezte az ágysportot, ahogy Will nevezte.

– Finom ez a tészta – mondta gyorsan. – Tele van hússal.

– Igen, ajánlották nekem ezt a vendégfogadót – válaszolta az anyja. – Nagybátyád több helyet javasolt, ahol megállhatunk út közben, és ebben az esetben igaza volt. Tiszta is.

A többi fogadó hasonló színvonalú volt, úgyhogy kényelmesen utaztak. Peterborough-ban megálltak, hogy felkeressék a kegyhelyet, amely Szent Oswald karját őrizte a nagy apátságban. Ő a katonák védőszentje volt, és Katharine letérdelt, hogy kérje, adjon neki erőt a jövője elfogadásához, amelyet a Mindenható jelölt ki neki. Rejtély volt számára, hogyan tudna ennek a rég halott királynak az elszáradt karja segíteni rajta, meghazudtolva a logikát, de lélekben szemrehányást tett magának, amiért merte megkérdőjelezni Isten egyik szentjének földöntúli képességét.

Amikor három nap múlva Lincolnhoz közeledtek, csodálattal látták a nagyszerű katedrálist, amely fenségesen állt magasan a dombon, a város fölött. Megmászták a hozzávezető meredek utat, és felajánlásokat tettek St Hugh kegyhelyénél. Aztán megnézték az üzleteket a Bailgate-ben, ahol csábító áruk fogadták őket, és megebédeltek a Fehér Szarvas Fogadóban. Ott is szálltak meg aznap éjszakára.

Másnap el fogják érni Gainsborough-t, amely kevesebb, mint tizennyolc mérföldre volt. Milyen lesz Edward Burgh? Könnyű lesz szeretni? És Edward szeretni fogja-e őt? Katharine növekvő izgalmat érzett, és egyszer-kétszer el kellett fojtania az ezeken az idegen és távoli vidékeken rá váró ismeretlen élet miatt kibuggyanni akaró könnyeit. Hamarosan búcsút kell mondania az anyjának és egyedül kell szembenéznie mindennel, ezért hosszan ízlelgetett minden utolsó drága pillanatot, amikor még együtt lehettek.

Másnap felöltötték legszebb ruhájukat. Katharine egy zöld ruhát választott, mert ez előnyösen láttatta karcsú alakját és a haját; azt akarta, hogy a vőlegényének a legszebb képét mutassa. Ma a hátaslován fog érkezni. Jól ülte meg a lovakat, egyenes háttal és elegánsan.

Széles mezők, lápok és enyhe dombok mellett lovagoltak el, amelyeket a helyiek The Wolds néven neveztek. Az emberek, akikkel találkoztak, nagyrészt egyszerű népek voltak, akik egy érthetetlen nyelvjárást beszéltek, és bizalmatlanul viselkedtek az idegenekkel. Mennyire különbözött ez Anglia népesebb déli tájaitól, ahol mindenki barátságosabb és tehetősebb volt!

Gainsborough-t erdőségek vették körül, és az épületet gyümölcsösök és egy park határolták. Vörös téglás és gerendás lenyűgöző ház volt. Elegáns belső terei és kertjei gazdagságról és szerető gondoskodásról árulkodtak. Amikor áthaladtak a vizesárkon és beléptek a kapusházba, egy lovászfiú futott el a ház felé, és teljes hangerővel kiabálta, hogy megérkeztek.

Leszálltak a nagy bejárati ajtó előtt, és bevezették őket egy tágas hallba, ahol egy magas, jó felépítésű férfi, akinek szúrós szürke szeme és karvalyszerű orra volt, meghajolt és üdvözölte őket. Sok más ember is állt a szobában, család és szolgálók, gondolta Katherine, de ez a férfi az összes pillantást magára vonzotta.

– Kedves Lady Parr, Isten hozta! – mondta kifinomult, magabiztos hangon.

– Sir Thomas, öröm önt látni, és itt lenni Gainsborough-ban – hangzott a válasz.

– Megengedi, hogy bemutassam a feleségemet? – kérdezte a férfi, és egy szőke hölgy lépett elő.

– Kedves Lady Burgh – mondta Lady Parr, és pukedlizett.

– Kedves Lady Parr.

A nő hangja suttogás volt.

– És ő Katharine – szólalt meg Sir Thomas, és odafordult, hogy tetőtől talpig végigmérje a lányt, aki pukedlizett. Aztán fölemelte Katharine kezét, és megcsókolta. – A fiam szerencsés fiatalember! Edward!

Egy fiatal férfi lépett elő, és Katharine szemtől-szemben találta magát jövendő férjével. Nyílt arcú, jó kinézésű legény volt szögletes vonásokkal és kiálló orral, és Katharine-ra mosolygott. Ő visszamosolygott. Úgy érezte, hogy a fiú könnyű társ lesz, egyáltalán nem lehengerlő. Semmi kétség, úgy nőtt fel, hogy mindig engedelmeskednie kellett lenyűgöző apjának.

– Rendkívül örülök, hogy megismerhetem, Katharine kisasszony – mondta fiús, meleg hangon.

– És én önt, uram – válaszolta Katharine, és újra pukedlizett.

Bemutatták a fiú- és lánytestvéreket, mind a tizenegyet, akik körülbelül Katharine korától egészen kicsikig váltakoztak. Mind jól öltözöttek voltak és jól viselkedtek, a modoruk hibátlan volt. Katharine arra gondolt, hogy vajon mindig ilyen illedelmesek-e.

– És ez lesz az otthona, Katharine – mondta Sir Thomas, és egyik karjával nagy ívben körbemutatott a magasba törő, gerendás hallban, amelyben egy emelvény állt és szép fülkés ablaka volt. – Hadd vezessem körbe.

A toronyhoz vitte őket egy ajtón keresztül, majd fel egy csigalépcsőn egy nagy szobába, amelyben Katharine egy hatalmas baldachinos ágyat látott. Az ablakokból messzire lehetett tekinteni.

– Ezt a szobát ide látogató királyi személyeknek tartjuk – mondta Sir Thomas büszkén. – Uralkodása elején eljött ide Henrik király, és – lehalkította a hangját – korábban Richárd király, de róla most nem beszélünk.

A kis társaság lement a lépcsőn, Edward szorosan Katharine mellett, követték Sir Thomast keresztül a szalonokon, a pihenőszobán, a nagy szobán és a galérián, amelyet családi portrék díszítettek. Anyja később azt mondta Katharine-nak, hogy Sir Thomas nyilván gazdag ember, ha megengedhet magának egy galériát, hiszen nagyon kevesen tudják kifizetni ezeket a nagy házakhoz illesztett újonnan divatba jött hozzáépítéseket. Aztán átmentek a nyugati szárnyba, ahol három emeleten lakrészek voltak, kandallóval, gyönyörű gobelinekkel és minden szobában egy toalettel. Katharine-nak elállt a lélegzete, amikor besétált az egyik földszinti szobába, és meglátott egy kockás bársonnyal és aranyszövettel díszített baldachinos ágyat.

– Ezt az ágyat a királynak csináltattuk, akit nem szabad említeni – mondta nekik Sir Thomas. Katharine-hoz fordult. – Most ez az öné és Edwardé lesz. Ez a szobájuk.

– Kifejezetten magunknak választottam – mondta Edward, és amikor megfogta Katharine kezét, ő tudta, hogy könnyű lesz ezt a melegszívű, barátságos fiút szeretni. Körbepillantott a szobában, a széles ólomüveg ablakon, az új szalmaszőnyegeken, a török szőnyeggel letakart asztalon és a téglakandallón. Szép apróságokat is látott: virágokat egy rézedényben az ablakpárkányon, egy ezüsttükröt az asztalon és egy kis szekrényt, amelyben – Katharine ezt hamar felfedezte – jó illatú növényekkel meghintett friss ágynemű állt halmokban.

Később, miután segített a szobalányoknak kipakolni és elrakni a holmiját, bement anyja szobájába.

– Gyönyörű ez a ház – mondta –, és igazán kedvelem Edwardot. Nagyon szívesen fogadott, és azt hiszem, ő is kedvel engem.

– Én is azt hiszem – mosolygott az anyja. –  Ez egy jó család, és csodálom Sir Thomast. Itt biztos kezekben leszel.

Katharine egyetértett. Valami azonban nyugtalanította. Észrevette, hogy Lady Burgh ki se nyitotta a száját, amikor Sir Thomas körbevezette őket. Talán szégyenlős. Vagy talán Sir Thomas mellett nem tudott egy szót sem közbevetni! Elmosolyodott, aztán kopogás hallatszott az ajtón, elérkezett az idő, hogy lemenjen vacsorázni.

* * *

Az esküvőt néhány nappal később tartották a Mindenszentek ősi parókia templomában. Katharine elefántcsont színű uszályos damasztruhát viselt és egy virágkoszorú illatozott a fején, hosszú haja hullámokban omlott a hátára. Edward öccsei, Thomas, William és a hétéves Henry kísérték őt a templom tornácához, ahol a ceremónia zajlott, a fiatalabb Burgh lányok pedig a koszorúslányok szerepét töltötték be. Katharine Eleanort és Agnest kedvelte a legjobban, és megpróbált barátkozni velük, ám sikertelenül. A hat lánytestvér bezárkózott az idegenek előtt, és ezt éreztették vele. Semmi izgalom nem zizegett köztük, amikor mind felöltötték legszebb ruhájukat, és az esküvőn bájosan mosolyogtak,
de keveset szóltak.

Amikor Katharine kijött a napsütésre újdonsült férje karján, úgy érezte, státuszt szerzett azzal, hogy feleség lett, és mámoros hangulat fogta el. Olyan családba házasodott be, amelyik melegen fogadta, és egy gyönyörű házban fog élni. Isten jó volt hozzá. Az egyetlen felhőt a láthatáron az jelentette, hogy el kell válnia az édesanyjától, de biztosan meglátogatják majd egymást. Az utazás hosszú, de nem fáradságos.

Az esküvői lakoma Gainsborough nagy halljában pazar volt, és Katharine-nak jó érzést jelentett az előkelő asztaltól elnökölni az emelvényen. Sir Thomas menye jobbján ült, anyja pedig Edward balján, Lady Burgh mellett. Az összes Burgh gyerek egy hosszú asztalnál evett, amelyet derékszögben toltak az emelvényhez, míg a rokonság és a helyi nemesség és papság más asztaloknál foglalt helyet. Ahogy egyik fogást hozták be a másik után, megszólalt egy trombita, és a vendégek kíváncsian felnéztek, hogy lássák, milyen újabb finomságok fogják ingerelni a szájpadlásukat.

Katharine egészen nyugodt volt a nászéjszakáját illetően. Biztosan érezte, hogy Edwarddal nem lesznek benne rémségek. Az elmúlt néhány napban sok időt töltöttek azzal, hogy megismerjék egymást, és Katharine rájött, hogy a fiú érzékeny lélek, aki isteníti az apját, és attól fél, hogy soha nem fog tudni az elvárásainak megfelelni. Látta, hogy miért. Sir Thomas zseniális embernek tűnt, és végtelenül kedves volt hozzá és az anyjához, de mindenben benne volt a keze. Gainsborough-ban senkinek semmi kétsége sem lehetett afelől, hogy ki irányítja a dolgokat. A gyerekei olyan jó magaviseletűek voltak, amilyet Katharine még soha nem látott, mivel Sir Thomas semmi csintalanságot vagy engedetlenséget nem tűrt. Egy szó vagy tekintet elégnek bizonyult, hogy a gyerekek azt tegyék, amit mondtak nekik. A tanulószoba olyan csendes volt, mint egy kolostor, a gyerekek némán ültek, fejüket a könyveik fölé hajtva. Lady Parr le volt nyűgözve. Atyai gondoskodásnak és kívánatos fegyelemnek tartotta ezt. Nem érzékelte, hogy ő, a maga csendes, kifinomult és szerető módján, ugyanilyen eredményesen irányította a gyerekeit.

Katharine már rájött, hogy számára az a legjobb, ha Sir Thomas elégedett vele. Előnyös helyzetben volt, mert apósa szemmel láthatóan értékelte őt és kedves volt hozzá, és most azt javasolta, hogy újabb köszöntőt mondjanak rá.

– A fiam gyönyörű feleségére!

Sötétedett. A gyertyák fényén túl Katharine látta, hogy odakint leszáll az alkony. Nem örült az ágyceremónia kilátásának, de hamar túllesznek rajta, és akkor ő és Edward egyedül maradnak, és megkezdődik a házaséletük. Kortyolt még egyet a borából, és figyelte az akrobatákat, akik az asztalok közti üres helyen produkálták magukat. Az asztalterítő alatt Edward megfogta a kezét, és megszorította. Katharine rámosolygott.

Sir Thomas hirtelen megpaskolta a karját.

– Itt az idő, lányom – mondta.

Katharine felemelkedett, hívta Elinort, a kis szobalányt, akit kijelöltek számára. Bólintott az anyjának, és Lady Parr elhagyta nyomában a termet. Lady Burgh, aki az este nagy részét azzal töltötte, hogy idegesen figyelte a gyerekeit és
a szolgálókat, követte őket.

A kockás ágyas szobában Katharine türelmesen állt, amíg a nők levetkőztették és áthúztak a fején egy finom pamuthálóinget, amelyet ő hímzett ki a királynő által népszerűvé tett fekete mintával. Anyja tanította meg, hogyan csinálja. Aztán Elinor megfésülte a haját, és Lady Burgh, aki most nyugodtabbnak látszott, behozott egy ezüsttálat rózsavízzel, hogy Katharine megmoshassa az arcát és a kezét, és egy darab vásznat nyújtott át neki a foga megtisztításához. Anyja visszahúzta a takarót, és Katharine bemászott az ágyba, egyenes háttal nekitámaszkodott a párnáknak.

Ezután leküldték Elinort, hogy tudassa Sir Thomasszal: készen állnak. Miközben vártak, Lady Parr elsimította a lepedőket és virágszirmokat szórt az ágyra, Katharine pedig próbálta lecsendesíteni dobogó szívét. Anyja bátorítón rámosolygott.

Amikor Edward végül megérkezett az apjával, nyomukban a papokkal és az összes vendéggel, idegesnek látszott.

– Nos, feküdj be az ágyba, fiú! – mondta Sir Thomas, és egy kicsit meglökte.

Edward engedelmeskedett, és becsusszant Katharine mellé. Mindenki odatömörült, amikor a pap előre lépett, és felemelte a kezét.

– Fenséges Úr és égi Atya, akinek kegyes ajándéka által az emberiség szaporodik, kérünk Téged, hogy segítsd meg áldásoddal ezt az ágyat és ezt a két személyt, hogy gyümölcsözők legyenek a gyermekek nemzésében, és sokáig éljenek együtt isteni szeretetben és tisztességben, hogy láthassák a gyermekeik gyermekeit egészen a harmadik és negyedik generációig, a Te dicsőségedre és tiszteletedre: Jézus Krisztus, a mi Urunk által. Ámen.

Sir Thomas és Lady Burgh kelyheket adtak át Edwardnak és Katharine-nak, amelyek csordultig voltak töltve fűszeres borral. Ők hálásan megitták, és aztán Elinor és egy másik szobalány a vendégekhez dobta az ara harisnyáit, hogy lássák, ki lesz a következő, aki esküt mond a templomban.
A pár, akiket eltaláltak – nem véletlenül –, egymásra vigyorgott; mindenki tudta, hogy össze akarnak házasodni.

– Tedd a kötelességed, fiú! – parancsolta Sir Thomas.

És ezzel a társaság eltávozott, füttyökkel és trágár tréfákkal és nevetgéléssel, hangjuk elhalt a hall irányában, ahol a vigasság folytatódni fog.

Edward felugrott, és elhúzta a reteszt az ajtón.

– Vissza fognak jönni hajnalban még több borral, hogy megerősítsenek minket, és megkérdezzék, jól ment-e minden – mondta. – De most nem akarom, hogy bárki bármilyen tréfát űzzön velünk.

Egy kivételével elfújta az összes gyertyát, és bebújt az ágyba. Katharine csak feküdt ott, mivel úgy gondolta, hogy Edwardnak kell megtenni az első lépést. Némi szünet után Edward átnyúlt, és megfogta a kezét.

– Fáradt, Katharine?

– Egy kicsit. És ön?

– Egy kicsit – visszhangozta a fiú. Újabb szünet következett.  – Nem kell ma este megtennünk, ha inkább várna.

– Boldogan megteszem, amit ön határoz – mondta Katharine, aki rájött, hogy Edward idegesebb nála.

A fiú átkarolta és magához húzta, aztán szájon csókolta. Puhatolózó csók volt ez, nem szenvedélyes. Katharine érezte a fiú bordáit a keze alatt. Nem sok hús volt rajtuk.

Várta, hogy Edward újra megcsókolja, de ő nem mozdult. Ehelyett elkezdett a takaró alatt matatni, mozdulatai szabályos ritmust vettek fel. Hirtelen rávetette magát Katharine-ra, és térdét a lány combja közé nyomta.

– Megpróbálok gyengéd lenni – lihegte.

Katharine érezte, hogy valami kemény döfköd a lába közt, és felkészült rá, hogy Edward belé hatol, de némi egyre eszeveszettebb lökdösődés után a fiú hirtelen leroskadt mellé.

– Sajnálom – motyogta. – Biztos túl sok bort ittam. Ez használhatatlanná tesz egy férfit.

– Semmi baj – vigasztalta Katharine, aki átélte Edward megaláztatását. – Mindketten fáradtak vagyunk. És előttünk az egész élet.

– Áldja meg az Isten – hálálkodott a fiú. – Ön a legédesebb feleség, akit egy férfi kívánhat.

Amikor a vendégek visszatértek hajnali kettőkor, és dörömböltek az ajtón, követelve, hogy bevihessék a szerelem poharát, ők úgy tettek, mintha aludnának.

Reggel Edward újra a karjába vette Katharine-t, és még egyszer megpróbálta a feleségévé tenni – hiába. Ugyanaz történt. A döntő pillanatban csütörtököt mondott.

– Tehetnék valamit? – kérdezte Katharine.

Fogalma sem volt, hogyan szerezhetne örömöt egy férfinak, vagy hogyan érhetné el, hogy Edward teste megfelelően működjön.

– Csak ne mondja el senkinek – kérte a férje. – Másnaposnak érzem magam. Ez a probléma. Ígérem, ma este jobban leszek.

Katharine kinyújtózott és kiszállt az ágyból, arra gondolt, hogy Sir Thomas nem örülne, ha megtudná, hogy nem hálták el a házasságot. Rájött, már kezd amiatt aggódni, hogy mit gondol Sir Thomas.

Edward felkelt, és magára vette a köntösét. Együtt térdeltek le, hogy elmondják az imádságukat. Katharine hívására bejött Elinor, hogy segítsen neki felöltözni és feltűzni a haját. Most, mint férjezett nőnek az első felkelés után, be kellett fednie a haját egy fejdísszel, amelyet mostantól minden nap viselni fog. Soha többé nem mehet ki kibontott hajjal. Haja szépsége csak a férje számára létezik.

Anyjától kapta az első fejdíszt. Angol stílusban készült fekete bársonyból, hosszú lappetekkel és fekete fátyollal.

Megkönnyebbülést jelentett számára a szokás, hogy a fiatalasszony házas élete első napját elvonulva tölti. Örült, hogy nem kell látnia, amikor Edward apja a fiát faggatja
a nászéjszakáról.

– Elhitettem vele, hogy minden jól ment – mondta Edward, amikor csatlakozott az ebédnél a feleségéhez a szobájukban.

Látszott, hogy szégyenkezik, és Katharine szeretett volna felkiáltani, hogy erre semmi szükség, ma éjjel sikerülni fog nekik! De Edward témát váltott.

– Mindenki a legjobb kívánságát küldi. Néhány vendég ma megy el, mások holnap.

Katharine rádöbbent, hogy anyja az utóbbiak közt lesz, és korán fog távozni.

Aznap délután, amikor Edward vadászni ment néhány vendéggel, kopogást hallott az ajtótól. Az anyja volt.

– Azért jöttem, hogy megnézzem, minden rendben van-e veled – mondta. – Edward kicsit szórakozottnak látszik.

– Jöjjön be – hívta Katharine, és leültek a kandalló mellé.

– Lányom? – kérdezte az anyja. – Rendben van minden?

Katherine egy kicsit túl hosszan tétovázott, nem akarta megszegni az ígéretét, hogy hallgatni fog.

– Minden rendben – mondta aztán vidáman.

– Gyermekem, elfelejted, hogy előttem nem tudsz színlelni. Valami nincs rendben. Elmondanád?

– Nem, nem tehetem.

– Semmi szükség, hogy zavarban légy – mosolygott rá az anyja, félreértve a helyzetet. – Én is voltam férjnél. Bántott Edward vagy nem volt kedves hozzád?

– Ó, nem! – tiltakozott Katharine.

– Gondoltam, hogy nem. Ezt nem tudtam volna feltételezni róla. De megtette a kötelességét irántad?

Katharine nem tudott hazudni az anyjának. És a férjét sem árulhatta el. Úgyhogy csak ült ott, nem szólt semmit.

– Értem. – Anyja megfogta a kezét. – Nem akarod megszégyeníteni. De, drágám, ezek a dolgok sohasem úgy történnek, ahogy az ember elképzeli. Azt hiszem, néha eltart egy ideig, amíg egy férfi és a felesége összeszoknak. Légy türelmes. Minden rendben lesz, majd meglátod.

Katharine-t ez megnyugtatta. És bár rettegett attól, hogy búcsút kell mondania az anyjának, amikor eljött az idő, megőrizte a nyugalmát, ahogy egy hölgyhöz illik, és szorosan megölelte Lady Parrt, mindvégig mosolyogva.

– Szeretem, drága anyám – suttogta a fülébe. – Isten legyen önnel.

Letérdelt, hogy fogadja az anyai áldást, aztán anyja beült a hintóba, és kigurult a kapusházon keresztül, majd eltűnt szem elől. Katharine nagyot nyelt, visszaparancsolta a könnyeit.

Edward érezte, hogy Katharine küzd a rosszkedvével.
A lány remélte, nem gondolja, hogy ez azért van, mert ismételten nem sikerült neki a feleségévé tenni őt, de egyelőre nem akart aggódni emiatt. Hogy elvonja a figyelmét, Edward felvitte a padlásra, ahol rengeteg régi bútort és limlomot tartottak. Katharine meglepetten látott köztük egy széket egy asztal mellett, amelyen halomban álltak a poros papírok.

– Nagyapám feljárt ide – mondta Edward. – A szobájában kellett volna maradnia, de szabadon kószált, nem érdekelte, mit mond az apám.

Katharine a papírokat tanulmányozta. Címerpajzsok rajzaival és rendetlen kézírással odavetett jegyzetekkel voltak tele. Tudta, hogy a heraldika tökéletes figuráit látja, amelyek a tárgy alapos ismeretéről árulkodtak.

– Hogy lehetett bolond valaki, aki ezeket rajzolta? – kérdezte elképedve.

– Ó, nagyapám nagyon furcsa ember volt. Ez volt az egyetlen értelmes dolog, amit csinált, ezt azonban megszállottan művelte, apám ezért próbálta megakadályozni, hogy ezzel foglalkozzon. Mégis sikerült feljönnie ide a legtöbb éjszaka. Gyertyákat gyújtott, és féltünk, hogy felgyújtja a házat.

– Nem tarthatta az asztalt a szobájában?

– Nem, azután, hogy elbarikádozta vele az ajtót, és három napig nem volt hajlandó kijönni. – Edward elhallgatott, fájdalom tükröződött az arcán. – Mocskos volt, amikor végül sikerült rábeszélni, hogy engedjen be minket. Apám és anyám is azt mondta, hogy ezt soha többet. Higgye el, Katharine, különös szerzet volt. Nem érdekelték az emberek. A saját világában élt. Nem törődött senkivel, nem értette, mekkora bánatot okoz a rendhagyó viselkedésével. – Újra elhallgatott, és céltalanul beletúrt egy régi ládába, amely még sokat tartalmazott nagyapja papírjaiból. – Nehéz elhinni, hogy fiatal korában az udvarban szolgált, és bajvívott a királyért. De bomlasztóvá vált, és a lord kamarás felügyelete alá kellett helyezni. Egy időben a Fleet börtön lakója is volt, és az öreg királytól kölcsönzött pénzt, hogy kivásárolja magát. De ez megbénított minket anyagilag, és évek gondos gazdálkodása kellett hozzá, hogy apám kikerüljön a zűrzavarból, amelyet a nagyapám okozott. Végül bolondnak nyilvánították, és bezárva kellett őt tartani. Hogy őszinte legyek, megkönnyebbülés volt, amikor meghalt. – Lementek a padláslépcsőn. – Néhány szolgáló nem hajlandó felmenni oda éjszaka – folytatta Edward. – Azt mondják, hallották nagyapámat odafent. Szerintem egereket és denevéreket hallottak.

Katharine megborzongott. Jobban szeretett volna egy bogaras kísértettel, mint denevérekkel találkozni, és örült, amikor újra leértek a földszintre, ahol Lady Burgh rátalált, és azt mondta, jöjjön a konyhákba, és felügyelje az ebédkészítést.

Katharine egy órával később előkerült, alig várta, hogy kimehessen a szabad levegőre. Úgy gondolta, elmegy lovagolni a parkban, és elsétált a rövid távon lévő istállókhoz, és hívta a lovászfiút. Az épület ajtajában állt, és széna viharos zizegését hallotta. Attól félt, hogy valamelyik ló talán bajban van. Az egyik kanca vemhes volt, de túl korai lett volna még az ellés. Végigszaladt a folyosón a bokszok előtt, és mindegyikbe benézett. A zizegés hirtelen abbamaradt. A kanca békésen csócsálta a szénát. Egy-két ló boldogan ficánkolt, amikor meglátták őt. Az utolsó boksz üres volt. Katharine-nak eszébe jutott, hogy Sir Thomas egész nap távol van, talán ezért volt Lady Burgh beszédesebb.

Enyhe mozgást hallott onnan, és behajolt. Szeme alig tudta feldolgozni, amit látott, agya még kevésbé. Mert ott feküdt Edward a lovászfiúval, döbbenten nézett fel rá, és mindkettejüknek ki volt fűzve a nadrágja. Edward felugrott, összehúzta a nadrágját.

– Katharine, mit keres itt?

– Én… én lovagolni készültem – mondta a lány elhaló hangon.

Minél előbb el akart onnan kerülni, úgyhogy gyorsan elindult visszafelé a folyosón.

– Várjon!

Edward utána kiáltott, de ő már szaladt, kétségbeesetten szeretett volna egyedül maradni, megérteni, hogy mit látott, és az mit jelent. A ház mögötti park felé indult, úgy futott át a gyümölcsösön, mintha a pokol kutyái üldöznék. Hallotta Edward hangját valamivel a háta mögött, kérte, hogy álljon meg. Ő azonban csak szaladt tovább, amíg a hang elhalt, és a park egy széles fasorrá tágult körülötte. Teljesen egyedül volt. Lelassított, vadul lihegett, és leereszkedett a földre egy hatalmas tölgy árnyékában. A fa vastag törzse mindenki elől elrejtette, aki esetleg a ház irányából közeledne.

Katharine tudta, hogy tilos két férfinak úgy szeretni egymást, ahogy egy férfi és egy nő szeret. Ismerte Szodoma pusztulásának a történetét. Egyszer hallott egy papról, akit kiátkoztak ilyen bűnért, mivel az egyház erre nagyon szigorúan tekintett. De soha nem gondolta, hogy ez az ő életét is érintheti – vagy hogy hozzámehet egy ilyen hajlamú férfihoz.

Edward vajon miért vette el? A feleletet nem kellett messze keresnie. Apja parancsának engedelmeskedett. Tudott Sir Thomas a fia férfiak iránti vonzalmáról? Talán azt remélte, hogy a házasság helyes útra tereli, hogy örökösöket nemzhessen? Visszatartotta a lélegzetét, próbálta megállítani a könnyeit. Az, amit látott, megmagyarázta, Edward miért mondott csődöt az ágyban. A fiú nem szeretheti őt, mert nem kívánja – és ő csapdában találhatja magát egy terméketlen házasságban.

Bárcsak itt volna az anyja, hogy tanácsot adjon neki. Erről nem mert volna levélben írni. Eszébe jutott, hogy megszökik a Rye House-ba, de nem volt sok pénze, csak a „kis szükségleteire és csecsebecséire” elegendő, ahogy Sir Thomas nevezte őket, amikor kiosztotta a járandóságát. Azonkívül egy egyedül utazó nő sebezhető, és úgy tekintenek rá, mint aki nem egészen tisztességes. Vajon Elinor vele jönne – vagy lojális kötelességének érezné, hogy figyelmeztesse Sir Thomast Katharine tervére? Amikor arra gondolt, hogy megmagyarázza Sir Thomasnak a helyzetet, rájött, hogy képtelen volna erre. Nem szégyenítheti meg Edwardot nyilvánosan.

De ő maga is annyira szégyenkezett – annyira értéktelennek érezte magát. Miért nem akarja a férje? Mi hiányzik belőle? Annyira szerette Edwardot; ma reggel arra gondolt, hogy talán bele is szeret. És biztos volt benne, hogy a fiú szereti. De nyilván úgy szereti, ahogy egy férfi szereti a lánytestvérét. Talán Edward soha nem fogja őt megkívánni. Mégis hozzá van kötve, és ezzel kell élnie.

Nem bírt tovább nyugton ülni, felállt, és beljebb sétált a parkba. Tévedett volna? Nem hiszi. Lehetséges, hogy egy férfi férfiakat és nőket is szeret? Ez volt az egyetlen reménye. De ha fenn akarnak tartani bármiféle házasságot, Edwardnak meg kell esküdnie, hogy soha többé nem fekszik le férfival. Ehhez ragaszkodni fog. És teljes erejével megpróbálja majd elfelejteni azt, amit ma látott. Ez az egyetlen út előre.

Egy közeledő ló patáit hallotta. Megfordult, és látta, hogy Edward a lovas. Várta, hogy a fiú odaérjen hozzá. Megszégyenültnek látszott, amikor leszállt a lóról.

– Úgy sajnálom – mondta. – Annyira nagyon sajnálom.
– Nem próbálta megölelni vagy megérinteni Katharine-t, csak állt ott, lehajtott fejjel. – Nem tudom, Isten miért alkotott olyannak, amilyen vagyok. Nem tehetek róla.

– Tennie kell – jelentette ki Katharine. – Ha jó házasságot akarunk, ettől tartózkodnia kell. Mondja – mondja meg őszintén: gondolja, hogy képes lesz valaha szeretni engem, valaha teherbe ejteni?

– Már most szeretem, Katharine – jelentette ki Edward. – Ami a másik dolgot illeti, megpróbálom.

– Egy igazi férfinak nem próbálnia kéne! – kiáltotta Katharine, és könnyekben tört ki.

Még soha nem érezte magát ilyen egyedül.

– Nem vagyok olyan, mint más férfiak – mondta Edward szomorúan.

– Tudja az atyja? Megvettek engem, hogy fenn tudják tartani a „minden rendben van” látszatát?

Magán kívül volt. Edward halálra rémülten nézte.

– Nem, nem hiszem, hogy tudja. Remélem, hogy nem. Meghalnék a szégyentől. Most is haldoklom a szégyentől. Kérem, bocsásson meg, Katharine. Úgy fogok tenni, ahogy kéri, és elkerülöm a férfiak társaságát. És megpróbálok igazi férje lenni. Nem akarom, hogy boldogtalan legyen.

Katharine tétovázott. Edward beleegyezett abba, amit kért, és most neki kell eljátszania a szerepét.

– Megbocsátok – mondta.

– Nem mond el semmit az apámnak?

– Természetesen nem.

Miközben visszasétáltak a házhoz, Katharine arra gondolt, vajon nem a félelem volt-e a fő ok, hogy ő panaszkodni fog Sir Thomasnak, amiért Edward beleegyezett abba, amit ő akart.

Forró volt a nyár. Katharine megszokta, hogy délutánjait a kertben tölti, vagy lovagol a parkban, ahogy annak idején
a Rye House-ban tette. Délelőttönként Lady Burgh nyomában járt, aki a maga csendes, ideges módján arra tanította, hogyan kell Gainsborough Hallt vezetni. Kevés tanulni való volt, mert az anyja és Mary néni már jól kioktatták egy nagy háztartás vezetésére. Szerencsére Lady Burgh nem terhelte túl kötelességekkel – úgy látszott, igyekszik megtartani magának az ellenőrzést és pontosan úgy csinálni a dolgokat, ahogyan Sir Thomas szereti – ezért Katharine-nak volt elég szabadideje, hogy visszavonuljon imádott könyveihez. Edward sokat volt együtt az apjával, a birtok ügyeit intézték. Sir Thomas elvárta és értékelte a segítségét. Mindig azt mondta a fiának, hogy egy nap mindez az övé lesz.

Katharine szinte minden éjszakán ugyanazt az ismerős megpróbáltatást élte át. Edward küszködött, hogy elég sokáig kitartson és belé tudjon hatolni, de mindig kudarcot vallott. Katharine csak feküdt ott, hagyta, hogy Edward csinálja, amit kell, imádkozott, hogy legalább egyszer összejöhessenek. Érezte, hogy Sir Thomas és Lady Burgh már várják a terhesség jeleit, és hamarosan mások is elgondolkoznak majd, hogy vajon minden rendben van-e.

Anyja minden héten írt, kérdezte, hogy Katharine élvezi-e a házaséletet, és híreket küldött a Rye House-ból. Leveleitől Katharine sírva fakadt, annyira vágyott rá, hogy ismét ott lehessen. Újra meg újra kísértést érzett, hogy őszintén elmondja anyjának az igazságot a házasságáról, de mindig visszakozott. Mit tehetne az anyja? Csak aggódna. És Katharine még elképzelni sem merte a felháborodást, amely bekövetkezne, ha Sir Thomas rájönne az igazságra a fiáról – vagy ha ő kitálalná a titkot, amelyről Sir Thomas már tud.

William bácsi is írt, zsémbesen, mert elküldték a posztjáról, Will-lel együtt. Wolsey bíboros lezárta a költséges háztartást Sheriff Huttonban. Anyja azt írta, hogy William morgós hangulatban tért haza, bosszúsan, mert sem vagyont, sem befolyást nem szerzett a kamarási pozíciójában. Katharine meglepve hallotta, hogy Will végül szomorkodott, amiért mennie kellett. Levelei tele voltak rajongással új barátja, Richmond lovászmestere, Sir Edward Seymour iránt, aki hét évvel idősebb volt nála, és Katharine érezte, hogy mindent képvisel, amivé Will válni szeretne. Sir Edward katonai szolgálatot teljesített Franciaországban és lovaggá ütötték; őt választották, hogy Wolsey bíborost kísérje egy diplomáciai misszión Párizsba. Fiatalkora óta ismerte a királyi udvarokat, és most a Király Testületének lovagja lesz.

Will szemmel láthatóan hősként imádta. Remélte, hogy ő is bekerülhet az udvarba, és Edward Seymour talán belesuttog valamit a király fülébe az érdekében. De miután hetek teltek el, és semmi nem történt, anyja elküldte Cambridge-be. Tizenhat éves, írta. Művelt, jóképű, elbűvölő és társasági ember. Jól fog szerepelni, biztos vagyok benne.

Katharine-nak nagyon hiányoztak a testvérei. De már kirepültek a fészekből, és tudta, hogy ha valaha visszatérne a Rye House-ba, már semmi sem lenne a régi.

5. fejezet

1529–1531

Anyja levelei főleg a király válásáról szóltak – a „Nagy Ügyről”, ahogy az emberek nevezték. A pápa elküldött egy bíborost Rómából, hogy megtárgyalják a kérdést Wolsey bíborossal, és felállítottak egy bíróságot Blackfriars nagy halljában, a Parrok régi házának közelében. A királyné heves izgalomban van, írta Katharine-nak az anyja, mert a király úgy viselkedik, mintha az ítéletet előre eldöntötték volna, és már Boleyn Anna koronázását tervezi – biztos benne, hogy őszentsége nem fogja megtagadni tőle, a Hit Védelmezőjétől az igazságos ítéletet – de a királyné nagyon bátor. Szerencsére Anna kisasszonyt hazaküldték, hogy ott várja meg az eredményt.

A következő levelében anyja leírta, hogyan jött el a királyné a bíróságra, térdelt le a király előtt és intézett szenvedélyes kérést hozzá, könyörgött, hogy kímélje meg ettől a megpróbáltatástól. A király nem szólt semmit, csak elnézett mellette. Katalin felemelkedett, és Istennek ajánlotta az ügyét – és ezzel ürügyet adott az olasz bíborosnak, hogy visszahívja a kérdést Rómába. A király dühöngött, Wolsey bíboros kegyvesztett lett, és Anna kisasszony újra az udvarban volt, mérget okádva. Lady Parr rendkívül aggódott Katalin királynéért, aki mély kétségbeesésbe süllyedt. Hozzátette, hogy ez Katharine Anne húgát is közelről érinti.

A beszélgetés Gainsborough Hall magas asztalánál nagyrészt ezekről az eseményekről folyt. Katharine sajnálta a szegény királynét. De Sir Thomasnak teljesen más volt
a véleménye.

– A királynének meg kellene értenie a király félelmeit az öröklés miatt, és kegyesen távoznia kéne – mondta.

Katharine megdöbbent, de mostanra már tudta, hogy nem szabad magára haragítania az apósát, vagy elrontani a róla alkotott jó véleményét. Végül is a fedele alatt kell élnie.

– Boleyn Anna kisasszony igazi protestáns – mondta Sir Thomas – és a reform szenvedélyes támogatója, és Isten
a megmondhatója, mekkora szüksége van erre az egyháznak. Csak jó származhat a királyra gyakorolt befolyásából.

Csak botrány származhat belőle, gondolta Katharine, és felidézte a jóságos, mélyen hívő királynét, akit Boleyn Anna minden erejével próbált kitúrni a helyéből.

De Sir Thomas belemelegedett a témába, és a családja csendben ült, mialatt folytatta.