Tartalomjegyzék

1. Impresszum / Köszönetnyilvánítás / Előszó

2. Gondolatok az emberiség fáklyavivőiről

3. XXIII. János pápa

4. Al-Ghazáli

5. Agrippa von Nettesheim

Landmarks

1. Cover

Az emberiség

fáklyavivői

SZENTEK, TANÍTÓK ÉS MESTEREK LEXIKONJA

A Föld vallásalapítóinak, kiemelkedő hatású
szellemi tanítóinak és szentjeinek
képes életrajzi gyűjteménye

III. kötet

Az életrajzokat írta és a lexikont szerkesztette:
Dr. Torgyán Atilla
Az emberiség fáklyavivői 3 kötetes lexikon életrajzainak lektorálásánál és szerkesztésénél közreműködtek:
Balikó Nándor, Balikó-Vass Gabriella, Dankovics Atilla, Pávkovicsné Nagy Erika, Ruprecht Szilvia Az emberiség fáklyavivői 3 kötetes lexikon életrajzainak megírásánál közreműködtek: Aklan Anna Katalin, Baló Anna (⛝), Borsodi Gábor, Borsodiné Rajnai Andrea, Buzogány-Turcsik Zita, Czirják Lívia, Csaláné Szabó Helga, Dózsa Eszter, Feketéné Moncsek Mariann, Fenyvesi Laura, Fináli Gábor rabbi, Görbe-Enzsöl Eszter, Harsányi Emese, Hegedűs László Károly, Hendrey Tibor, Horváth Mónika, Ille József, Juhász Zsanett, Kajári Edit, Kelecsényi Zoltán, Kincsné Deli Timea, Komjátszeghy Csaba, Komoróczki-Steiner Henrietta, Korpusz Sándor, Korpuszné Szedlmayer Beáta, Kőhegyi Atilla, Labancz Emőke, Lakatos Andrea, Lázár Gyöngyvér, Lévay János, Lovas László, Márton Sándor, Mihály András, Nacsinák Gergely András, Nagy Mihály, Németh Péter, Oroszné Zsolnai Krisztina, Pál László Bendegúz, Párdányi Zsuzsanna, Pelyhe Brigitta, Salamon János, Sándor Judith, Sinkóné Faragó Lívia, Soczó Krisztina, Süll Regina, Szépvölgyi-Perger Viktória, Szöllősi György, Szöllősi Lili, Szöllősi Tamás, Szöllősi-Simon Gyöngyi, Tersánszky Krisztina, Timár Sarolta, Hingyi Beatrix, Tóth Viktor, Tóthné Malomsoky Ildikó, Turzó-Molnár Andrea, Várhelyiné Sipos Bea, Végh József, Zsálekné Kaip Kriszta, Zsedényi-Annus Detti

Kiadja az Etalon Film Kiadó Kft.
Mobil: 06-30-397-7200
Honlap: etalonfilm.hu • E-mail: etalonfilm@etalonfilm.hu
Felelős kiadó: dr. Torgyán Atilla, az Etalon Film Kiadó ügyvezetője

Készült a Gyomai Kner Nyomda Zrt.-ben, 2022-ben
Felelős vezető: Csöndes Zoltán vezérigazgató
www.gyomaikner.hu

Tervezés és tördelés: Webforma Média és Dávid Szabolcs Krisztián
Minden jog fenntartva!
Jelen könyvet vagy annak részleteit bármely formában reprodukálni vagy közölni csak a kiadó engedélyével lehet.

ISBN:978-615-81658-4-6

Köszönetnyilvánítás

Köszönetet mondunk mindazoknak, akik közreműködtek e gyűjtemény létrehozásában. Hely hiányában nem tüntettük fel a könyvben szereplő idézetek fordítóinak, továbbá a felhasznált képek és portrék alkotóinak a nevét. Ezúton szeretnénk hálás köszönettel illetni azokat a szerzőket és alkotókat, akiknek műveit, fotóit, festményeit, fordításait illetve kiadványaik és alkotásaik egyes részeit e könyvben felhasználtuk. Szeretnénk továbbá megköszönni azon személyeknek és szervezeteknek a hozzájárulását, akiknek jogilag védett alkotásaiból vagy kiadványaiból kötetünkben részleteket közölhettünk. Köszönetet mondunk továbbá azon segítőknek és fordítóknak, akik közreműködtek a lexikon létrejötténél.

Előszó

Éveken át gyűjtöttem a különféle vallások és a szellemi élet kiemelkedő nagyságairól készült dokumentumokat és képeket. A XX. század utolsó harmadában a világon számtalan kiadvány jelent meg a szellemi nagyságok életrajzáról és munkásságuk bemutatásáról, azonban a könyvespolcomról éppen az a könyv hiányzott, amelyben együtt található meg a számtalan vallás nagymestere és szentje. Kerestem ezt a könyvet India és Németország spirituális könyvesboltjaiban, katolikus és ortodox kegytárgyboltokban, de sehol sem találtam meg. A világ vallásait egyszerre bemutató könyvek és lexikonok (például a Helmuth von Glasenapp vagy a Szimonidesz Lajos-féle) általában nem a nagy szellemiségek életére fókuszálnak. Minden nagyobb vallásnak megvan a saját gyűjteménye, a saját szentjeit bemutató lexikonja, csak éppen a közös, a szellemi nagyságokat együtt bemutató gyűjtemény hiányzott. Munkám úgy kezdődött, hogy gyűjteni kezdtem a szenteket és mestereket ábrázoló képeket, majd összesítettem őket egy Szellemi Képtárnak nevezett kötetben. Később a gyűjtés idézetek és életrajzi anyagok összeállításával folytatódott. Ebből a gyűjteményből indult el a Fáklyavivők lexikon szerkesztése, mely munkához egyre több segítő csatlakozott. Hamar körvonalazódott, hogy a feladat messze túlmutat a személyes gyűjtői szenvedélyemen.

Az emberiség fáklyavivői három kötetes lexikon munkálatai a 2000. évben indultak el. Most, éppen huszonkét év eltelte után, 222 életrajz előkészítését követően, e munka által én is más emberré váltam. Azonban a nagy kérdés, a személyes felismeréseimen túl, vajon elő tudja-e segíteni ez a mű az emberek egymáshoz való közeledését? Elgondolkodnak-e minél többen eme ragyogó életek üzenetein, és beépítik-e azokat a saját életükbe azért, hogy jobbá és morálisabbá tegyék önmagukat és a világot?

Az emberiség nagy fáklyavivői számomra olyan gazdag emberekhez hasonlíthatók, akik kifizetik mások helyett a számlákat. Másokért mondott imáik és fölajánlott szenvedéseik, szigorú böjtjeik és vezekléseik mind azt a célt szolgálják, hogy Isten és az emberiség szolgálatába állított életükkel enyhítsék a szenvedő emberek fájdalmát. A szellemi élet e nagy alakjai szeretettől és együttérzéstől hajtva segítenek abban, hogy szenvedéseink csökkenjenek, bölcsességük átadásával pedig támogatnak benne, hogy kiteljesedjünk és életünk boldogabbá váljon.

Úgy gondolom, azáltal, hogy a 3 kötetes lexikonban bemutatott szellemi nagyságok életét és életük üzenetét megismerjük, sok fontos kérdésünkre megkaphatjuk a választ, és tisztába jöhetünk azzal, melyek az élet legfontosabb, időtől független értékei. Megerősítést nyerhetünk továbbá abban is, hogy van Isten, akinek legfőbb természete a Szeretet, az ember nincs magára hagyva, sőt, az egész Teremtésben minden értünk és a mi fejlődésünkért van.

Végezetül a lexikon szerkesztésének kihívásairól szeretnék néhány gondolatot megosztani.

Mivel Az emberiség fáklyavivői egy vallási-spirituális lexikon, az életrajzok írásánál elsősorban nem a tudományos-művészi, hanem a vallási-spirituális szempontokhoz igazodtunk. Amikor egy élettel elkezdtünk foglalkozni, elsőként mindig azt vizsgáltuk meg, hogy tett-e valamit a lexikonba kerülő személy a moralitás és a szeretet növekedése, valamint az emberek Teremtőjükhöz való közeledése érdekében.

Igen nehéz feladatnak bizonyult választani a nagy tanítók közül, mivel pusztán csak az ortodox vagy katolikus szentek közül is sok száz szent kerülhetne bemutatásra. Mivel erre nem volt lehetőség, fontos szemponttá vált, hogy a gyűjtemény 3. kötetében az életrajzokon keresztül minél több fontos téma bemutatásra kerüljön: például az öröm és a könnyek szentjei, nagy stigmatizáltak, olyan országok fáklyavivőinek a bemutatása, amely országok szellemi nagyságai eddig hiányoztak a gyűjteményből, a zsidóság nagy tanítói, a művészet és politika területén tevékenykedő fáklyavivők és olyan személyek, akiknek élete során a szociális tevékenységen, a szegények, betegek és elesettek megsegítésén volt a hangsúly.

Fontos szempont volt továbbá, hogy a könyvben minél több nemrégen élt szellemi nagyság kerüljön bemutatásra. Olyan életek, melyek a lehető legközelebb vannak a modern kor emberének problémáihoz, és ez által fontos kulcsokat nyújthatnak a mai kor embere számára.

Munkánk több mint két évtizede alatt a világban sok minden megváltozott. Az internetes források között elég nagy a zűrzavar és gyakran találkozhatunk téves vagy zavaros információkkal, ezért olyan forrásokra támaszkodtunk, amelyek a lehető legközelebb készültek a fáklyavivő életéhez. Célkitűzésünk lett a rendteremtés is, és hogy a fáklyavivőkről tömör, könnyen érthető és összeszedett életrajzokat készítsünk, vigyázva arra, hogy kiemeljük az adott szellemi nagyság legfontosabb jellemzőit és életének esszenciáját. Az ilyen egyoldalas, tömör írások remélhetőleg nagy segítséget nyújtanak majd a fáklyavivők életéről tájékozódni vágyók számára.

Az életrajzok szerkesztésénél alapelvünk volt, hogy minél kevésbé vesszünk el az adatokban, történelmi tényekben, és inkább az adott élet üzenetére és a küldetés fontosságára helyezzük a hangsúlyt. Célunk volt, hogy a kis mozaikokból minél emberibb és személyesebb módon jelenjen meg az adott személy jelleme. Úgy gondolom, minden egyes fáklyavivő élete olyan, mint egy fontos felhívás vagy üzenet a többi ember számára.

Célunk volt megmutatni és egyben bizonyítani azt, hogy az emberiség nagy fáklyahordozói mind a békét és szeretetet hirdették. Sőt, mindnyájan hangsúlyozzák azt, hogy szellemi szempontból mind egy Atyától származunk és testvérek, egyetlen nagy család részei vagyunk. Hogyha csak ezt az egyetlen gondolatot minél többen komolyan fontolóra vennék és szívükbe fogadnák, minden bizonnyal kevesebb erőszak és háború lenne a földön.

A vallások olyanok, mint a különféle utak, amelyek mind egy helyre vezetnek: Teremtőnk karjaiba. E gondolat köré építette híres beszédét Swami Vivekananda is 1893-ban, Chicagóban a Világvallások Parlamentjén: „Ahogyan a különféle folyamok, melyek különböző helyekről indulnak, mind találkoznak a tenger nagy vizében, úgy a különböző utak is, melyeket az emberek különféle hajlamaik vagy egyéniségük révén bejárnak, bármennyire is görbék azok vagy egyenesek, végül mind Őhozzá vezetnek!”

Dr. Torgyán Atilla,

Az emberiség fáklyavivői lexikon főszerkesztője

Solymár, 2022. augusztus 16-án.

Gondolatok az emberiség fáklyavivőiről

Ebben a válogatásban olyan gondolatokat válogattam össze, amelyeket tanítványok, ismert emberek, valamint írók mondtak az emberiség nagy fáklyavivőiről. A teljesség igénye nélkül igyekeztem úgy egy csokorba gyűjteni ezen idézeteket, hogy minél többet megmutassak abból a sok áldásból, amely Általuk a világba áradt. A gyűjtésnél nem az volt a fő szempont, hogy minél több fáklyavivőről kerüljenek anyagok ebbe a válogatásba, hanem sokkal inkább az, hogy emberi nagyságukból és erényeikből minél több bemutatásra kerüljön, és hogy láthatóvá váljon az az áldozat és önfeláldozás, amelyet e szellemi nagyságok egytől egyig az emberiség szolgálatában nyújtottak.

„Az igaz ember a világ alapja” Shimon bar Yochai

„Ez a mi küldetésünk az életben. Embertársaink szolgálatára lenni.” Daszkalosz

„Az a szent, akinek környezetében az emberek szentté válnak.” Maximilian Kolbe

„Mester nélkül a paradicsomban élni számomra pokol. S a pokolban lenni a Mesteremmel, az a paradicsom.”

(ősi bölcsesség)

„Néhány eltökélt szellem, kiket küldetésében a csillapíthatatlan hitnek tüze hajt, képes megváltoztatni a történelem menetét.” Mahatma Gandhi

„Akik tökéletesen engedelmeskednek Istennek, azoknak minden engedelmeskedik.” Capuai Rajmund

„A Mester szent jelenlétének fényében minden vágy elhal és csak egy marad meg: hogy Hozzá hasonlók lehessünk.”

Krishnamurti

„Egy Mester segítségével törekedni az üdvösségre olyan, mintha az óceánt egy gyors és erős hajóval szelnénk át, mely biztonsággal visz minket a tudatlanság tengerén keresztül az Arany Parthoz.” Sri Chinmoy

„Ki akadályozhatja meg, hogy szentek legyünk? Hisz van szívünk a szeretetre és van testünk a szenvedésre!”

Alacoque Mária Margit

„Azt a szeretetet, amely maga A SZERETET, nem értjük. Hogyan is értenénk, hogy Isten, aki megalkotott minket, leszállt közénk, mint ember az emberek közé, velünk élt, velünk maradt, és hagyta magát keresztre szegezni értünk, hogy megmentsen minket? Túl magas ez, túl szép, túlságosan isteni, túl kevéssé emberi, túlságosan véres, fájdalmas és húsunkba vágó, ahhoz, hogy megértsük. Talán az anyai szereteten keresztül megsejtünk belőle valamit, mert egy anya szeretete nemcsak simogatás és csók, hanem mindenekfelett áldozat. Ahogyan Jézust is a szeretet tüze emelte fel a keresztre, amelyet sokan őrültségnek tartanak. De éppen ez az őrültség mentette meg az emberiséget és formálta a szenteket. Valóban: a szentek olyan emberek, akik képesek megérteni a keresztet. Emberek, akik követve Jézus Krisztust, az Istenembert, fölvették minden egyes napnak a keresztjét, mint a föld legdrágább kincsét… Felismerték és megtapasztalták, hogy a kereszt a kulcs, az egyetlen kulcs a kincshez, a kincsek kincséhez. Megnyitja lassanként a lelkeket az Istennel való egyesülésre.”

(Chiara Lubich Jézus Krisztusról és a szentekről)

„Alázatossága oly mélységes, hogy a földön nem volt hűbb és örökebb vágya, minthogy önmaga és a teremtmények előtt rejtve maradjon, és egyedül csak Isten ismerje. Isten örömest rejtette el őt fogantatásában, születésében, életében, titkaiban, feltámadásában és mennybemenetelében szinte valamennyi emberi teremtménye elöl. Még szülei sem ismerték, s az angyalok gyakran kérdezték egymástól: »Ki az?« … Mégis a föld egyik végétől a másikig, az egek legmagasabb magasságában, az örvények legmélyén minden a csodálatos Máriát dicsőíti és hirdeti…
Mindennap milliószor és milliószor elmondják neki az angyal üdvözletét: »Üdvözlégy Mária!«, miközben leborulnak előtte kegyelemért esedezve, hogy tisztelje meg őket parancsaival… Dicsősége betölti az egész földet… Nincsen templom, melyben a tiszteletére ne emeltek volna oltárt és nincsen vidék vagy tartomány, ahol ne volna valamilyen kegyképe, amelynél a bajok orvosoltatnak és mindenféle jótettek esnek meg… Nincs oly bűnös, ha mégoly megátalkodott is, kinek szikrányi bizalma se lenne benne, sőt olyan ördög sincs a pokolban, aki félve tőle, ne tisztelné.”

(Monforti Grignion Szent Lajos a Szent Szűz tiszteletéről)

„Miután megtalálta a legnagyobb bölcsességet, Sákjamuni Buddha azt gondolta, hogy az emberek nem képesek felfogni az Ő mély értelmű tanításait. Ezért nem akarta őket oktatni, csak azzal a feltétellel, ha Brahma és más istenségek felkérik Őt erre. Az istenségek valóban megjelentek és kérésükre Buddha elkezdte hirdetni tanításait.”

(Kőrösi Csoma Sándor Sákjamuni Buddháról)

„Krisna, az Istenség Legfelsőbb Személyisége, történelmi személyiség – ötezer évvel ezelőtt jelent meg a földön. Százhuszonöt évig volt itt, s egy közönséges emberi lény szerepét játszotta, de cselekedetei példa nélküliek voltak. Megjelenése pillanatától eltávozásáig minden cselekedete páratlan volt a világ történelmében.”

(Swami Prabhupáda Krisnáról)

„Ha nevetett, mámorban táncolt az egész univerzum. Hangjába gyakran belecsendült a szeretetteljes vidámság. Jelenlétében elkapta az embert a spirituális mámor. Egyetlen pillantása fölemelte lelkünket és mennyei birodalmakban éreztük magunkat. […] Sant Kirpal Singh arra emlékeztetett bennünket, hogy az alázat szellemében tartózkodjunk a jelenlétében. Értelmünk ne ítéljen vagy értékeljen minden körülötte végbemenő dolgot.
A gyermek tisztaságának és nyíltságának szeretetteljes tartásával üljünk nála. Megállapíthatjuk majd, hogy fokozatosan isteni mámorral töltődünk föl.”

(Sant Rajinder Singh Sant Kirpal Singh-ről)

„Mindenütt körülem, miközben írtam, éreztem a Szent láthatatlan jelenlétét, mert számomra Szent Ferenc a kötelességét teljesítő ember példája. Az emberé, akinek szakadatlan és páratlanul nehéz küzdelemmel sikerül teljesítenie legfelsőbb kötelességét. Valamit, ami magasabbrendű még az erkölcsnél, az igazságnál, s a szépségnél is. Azt a kötelességünket, hogy átlényegítsük az Isten által reánk bízott anyagot és átváltoztassuk szellemmé.”

(Nikosz Kazantzakisz Assisi Szent Ferencről)

„Benedek Európa építőmestere volt valaha. Nem körzővel és vonalzóval, nem is számítógéppel tervezgetett, épített, hanem az imádság és a munka, a Szellem erejével. Életműve nyomán a megtépett, háborúkban elgyengült, a népvándorlás viharában elcsigázott népekből a Szellem összetartó erejében megszületett Európa.”

(Szennay András Nursiai Szent Benedekről)

„Abban a pillanatban, amikor tekintetünk találkozott, felismertem valamit Rudolf Steiner igazi lényéből, és azt éreztem, hogy abból belém áramlik valami, ami megtölti az egész lényemet, az egész szívemet. Valami, amiből vagy amiért ettől kezdve élni fogok. Rudolf Steinerben sokan a nagy előadót, az ezoterikus tanítót, a nagy beavatottat látták. Egy olyan embert, aki messze fölöttünk áll. Én mindig az emberi lényt láttam, a férfit, aki fáradozott, harcolt, szenvedett, szeretett és akinek a jósága túlszárnyalt minden jóságot, amit valaha is megéltem. Megtapasztaltam a tapintatosságát is, ezt a titokzatos erőt, amely embertől emberig hat, ha egy lélek megnyílik a másik előtt, ahogyan ez az igazi szeretet jelenlétében megtörténik.” (Ehrenfried Pfeiffer Rudolf Steinerről)

„Hírének megfelelően arra számítottam, hogy zord küllemű, könyörtelen emberrel találkozom. Egyetlen vele kapcsolatos elképzelésem sem bizonyult igaznak. Szpirosz Sathi magas, rokonszenves küllemű öregapó volt, hatvanas évei közepén járó nyugalmazott köztisztségviselő, aki szerényen élt a kormány biztosította nyugdíjából. Félőrült, fenyegetőző, gonosz varázsló helyett egy sugárzó, mélyen vallásos, rendkívül jó humorérzékű embert találtam, akinek kedvenc elfoglaltságai között jutott hely a festésnek és a klasszikus zenének is.”

(H. C. Markides Daszkaloszról)

„Mindenhol imádkozott – ha a kápolnában volt, még a fotelben ülve, az úgynevezett pihenései alkalmával is. Számára a pihenés sohasem jelentett semmittevést. Imádkozott, amikor valaki meghalt – egy barát, egy ismert személy, egy merénylet vagy egy baleset áldozata. Imádkozott, amikor megtudta, hogy a politikai helyzet komolyra fordult, amikor a világban háború tört ki. Imádkozott, amikor gondjai voltak, amikor rossz hírt kapott, melyre megoldást kellett találni. Ilyenkor a kápolnába ment és addig maradt ott, ameddig e problémákat orvosolni nem tudta. Apostoli látogatásainak célpontjai is imádságai színhelyéül szolgáltak. Összpontosítása ilyenkor olyan volt, mint az adott országért elmondott ima. Érezni lehetett, hogy azonosulni próbál az emberekkel, magára vállalja szenvedéseiket.”

(Arturo Mari II. János Pál pápáról)

„Állandóan egy magasabb rendű, nagyon megbízható vezetés alatt állt egészen haláláig… Gyermekkorától kapta a tanítást az üdvtörténetről az év forgását követő látomásokban… Az Istenanya, számára a legszebb, jóságos asszony volt, aki eljött hozzá a szántóföldre és a legelőre, szeretettel és kedvességgel tanította és irányította, és isteni fiát játszótársul hozta el hozzá… Egész életében a legbensőségesebb, együttérző kapcsolata volt a szenvedő lelkekkel. Mindent értük tett és ajánlott fel. Érezte, hogy azok segítséget kérnek tőle, és hogyha mások megfeledkeztek róluk, figyelmeztette őket… Az ő igazi belső iskolája az önmegtagadás és a lemondás volt. Kora ifjúságától kezdve csak a legszükségesebbet engedte magának alvásban és élelemben. Éjszakánként – még télen is, a puszta földön, hóban térdepelve – órákat virrasztott imádságban. Azt ette és itta, amit a többiek nem tudtak megenni és meginni, mert íztelennek tartották… Életének igazi feladata az egyházért vagy egyes tagjaiért való szenvedés volt, akiknek nyomorúságát lélekben megmutatták neki, vagy akik imáit kérték anélkül, hogy tudták volna, hogy ennek a szegény és beteg apácának többet kell tennie, mint hogy elimádkozzon egy Miatyánkot.”

(Clemens Brentano Emmerich Anna Katalinról)

„Képzeljünk el egy kicsiny és egészen egyszerű szobát, amelyben a rabbi az emberiség és Isten közötti közvetítőként működött, bölcsességeket tanítva, tántoríthatatlanul odaadó és engedelmes tanítványai számára. A hangulatot egyszerűség és szívből jövő tanulmányok jellemezték. Egyszerű emberek voltak ők – könyvkötők, kocsisok, adóbehajtók, vendéglősök, akik a szentséget keresték a hétköznapjaikban. Báál Sém Tov történetei reményt és ösztönzést nyújtottak számukra egyhangú életük nehézségei és fáradtságai közepette. Báál Sém Tov odaadása, szüntelen áradó szeretete és karizmatikus személyisége a lengyel zsidóság egyszerű és szorgosan dolgozó tömegeit töltötte el lelkesedéssel, és az élő remény gyorsan terjedt szét egész Kelet-Európában.”

(Robert és Judyth Reichenberg-Ullman Báál Sém Tov-ról)

„Bhagavan, Buddhához hasonlóan, nem annyira balszerencsénktől akart bennünket megszabadítani, mint inkább a kívánságoktól, a vágyaktól, a félelmektől és a ragaszkodásoktól, melyek lehetővé teszik a balszerencse megjelenését. Ennélfogva hozzá egy óhajjal érkezni annyi, mint visszautasítani a tanítását… Úgy tűnik, mintha Bhagavan keményszívű Mester lett volna, ám ez nem igaz, hiszen csupa szeretet volt! Kegyelme által a balsorsok jobbá fordultak és a félelmek nem tudták úgy befolyásolni az embert, mint azelőtt. Bhagavan viselte a terheket. Szeretetének nagysága és a tisztaság, mely jelenlétében átjárta a szíveket, odáig csökkentette a vágyakat és a csüggedtséget, hogy különböző dolgokért imádkozni érdemtelennek látszott. A szemében megjelenő együttérzés gyógyulást jelentett a szenvedő szívnek. Emögött mégis jelen volt a csendes sürgetés: adjunk fel minden ragaszkodást és forduljunk az örökké frusztrált ego-tól az örökké boldog Önvaló felé.”

(Arthur Osborne Sri Ramana Maharshi-ről)

„Az első Aikido edzést, amit valaha is láttam, O-Sensei tartotta. Amikor belépett a terembe, szinte vibrált a levegő, O-Sensei pedig megkezdte bemutatóját. Olyan dolgokat csinált, amelyek ellentmondanak mindenféle fizikai törvényszerűségnek, például hogyan maradjunk megmozdíthatatlanok vagy hogyan billentsünk ki valakit az egyensúlyából anélkül, hogy hozzáérnénk. Miközben néztem O-Sensei hihetetlen bemutatóját, nagyon bizarr élményben volt részem. Úgy éreztem mintha az agyam elillant volna a fejemből és porfelhőként lebegett volna felettem. Olyan volt mintha két részre szakadtam volna. Az egyik felem valahogyan megértette, hogy mi történik és tudta, hogy mélységes igazságokat mutat éppen be… Úgy éreztem, hogy ez az ember hatalmas tudással rendelkezik arról hogyan működnek a dolgok a világegyetemben – olyan tudással, amelyet még sohasem tapasztaltam, és amelyről még csak nem is tudtam.”

(Mary Heiny Uesiba Morihei-ről)

„Margit arcán volt valami angyali, kimondhatatlanul tiszta, de egyúttal tekintetében oly világosan látó, oly átható, hogy zavarba hozott, ha rendkívüli szelídsége és szerénysége élét nem veszi. Olvasott a szívekben. Egy szóval, egy arcvonással, egy gyöngéd célzással minduntalan tudtára adta újoncainak, hogy ismeri lelkük mélyét… Margit a bölcsőtől a sírig csak azon volt, hogy elrejtse magát. Sohasem
tudott eléggé elrejtőzni. Minél tündöklőbbek lehettek a kegyelmek, annál jobban növekedett benne a feledésnek, megvetésnek és megalázásnak e szükségérzete. Egyetlen gondja volt, mely még halálos ágyán is gyötörte, hogy róla ne beszéljenek soha… A megaláztatásnak e szomjúsága együtt nőtt a hírnevével… Nem hiszem, hogy teremtmény valaha jobban szerette volna a szenvedést és istenibb lelkesedéssel merült volna bele. »Azt tartom, hogy rám nézve elveszett minden óra, mely szenvedés nélkül múlt el.« – mondta. Minél jobban nőtt a fájdalma, ő annál jobban repesett örömében… »Szeretni, szeretetből szenvedni és hallgatni« – ez volt Margit jelszava.”

(Emil Bougaud Alacoque Mária Margitról)

„Auschwitzban is sokat kellett eltűrnie Krisztus nevéért; ott, ahol egyetlen alkalmat sem mulasztottak el, hogy meggyalázzák a testét és lelkileg is tönkretegyék. De még mindig elég ereje maradt ahhoz, hogy szenvedő fogolytársait vigasztalja és figyelmüket az örökkévalóságra irányítsa. Sőt, napi kenyéradagját is odaadta a nála fiatalabb, éhségtől gyötrődő embereknek. Gyakran osztozott mások gondjaiban és nélkülözéseiben. Nem egyszer éjszaka földön csúszva vitt segítséget azoknak, akiknek szükségük volt rá… Egész élete tanúságtétel volt Isten- és emberszeretetéről.” (VI. Pál pápa Maximilian Kolbéról)

„A csöndes esteli órákban gurum kincset érő fejtegetésekbe kezdett. Minden egyes szavát kőbe lehetett volna vésni. Modorát szelíd magabiztosság jellemezte, amelynek nem akadt párja. Úgy beszélt, ahogyan emlékezetem szerint soha senki. Szavait gondosan lemérte a megkülönböztetés mérlegén, mielőtt megosztotta volna a külvilággal. A mindent átható igazság úgy áradt belőle, akár a lélek illatos harmata. Mindig is tudatában voltam, hogy magával a megtestesült istenséggel állok szemben. Mesterem isteni fensége előtt ösztönösen fejet hajtottam.”

(Paramahamsa Yogananda Sri Yuktésvar Giriről)

„Amikor kénytelen észrevenni, hogy a rabszolgák érdekeiben írott leveleinek nincsen visszhangja és segítséget másoktól nem várhat, elhatározza, hogy a rabszolgák rabszolgája lesz! Velük eszik, mossa ruhájukat, takarít utánuk, kiszolgálja és tanítgatja őket. Megszerkeszti a Szahara szegényeinek kis katekizmusát. Elhalmozza őket testvéri szeretetének jeleivel… Szeretne minden rabszolgát megvásárolni, mivel azonban ez lehetetlen, gyermekeket és öregeket vesz meg, akik senkinek sem kellenek… Hogy jobban megértse őket, minden szabad idejét a nyelvtanulásnak szenteli… Részt vesz a tuaregek közti divatos harci játékokban, a tuareg nőket varrni és kötni tanítja… Szeretné megsokszorozni magát. Mozgósítja ismerőseit, volt trappista elöljáróit, hogy társakat találjon. Egyetlen egy vállalkozó akad ugyan, de három nap múlva az is kidől és kimerülten távozik.”

(Puskely Mária Foucauld atyáról)

„Sríla Prabhupáda egyedülálló személyisége és jellemvonásai mély tiszteletet és szeretetet ébresztettek. Mélységes erkölcsi ereje, alázata és tiszta életvitele mellett rendkívüli egyszerűség is jellemezte. Beérte annyival, hogy úgy élt, mint a tanítványai. Élete magába sűríti mindazt, amit tanított, amit példaképül állított mások elé. Képmutatással és cinizmussal megfertőzött korunkban nagy szükség van arra a ritka példára, amit elénk állít.”

(J. Stillson Judah Bhaktivédánta Szwámi Prabhupáda-ról)

„Életműve magába foglal mindent az ősi tudás tanításától és gyakorlati oktatásától kezdve a gyakran életveszélyes missziók vállalásáig. Utóbbira egyik példa a francia polinéziai leprások ügye, akik halálra ítélten tengődtek egy kis szigeten, a világtól teljesen elszigetelve… Egy éves önfeláldozó és hősies küzdelem után, egyedül, kevés misszionáriustól támogatva, megvalósította a lehetetlent, a leprának a jézusi tanítások általi gyógyítását.”

(Szentesy E. András Edmond Bordeaux Székelyről)

„A tanítványok Mester nélkül olyanok, mint a pásztor nélküli nyáj… Hat év elteltével a hegyi pusztaságban, ott, ahol már azt hitte, hogy az egész világ megfeledkezett róla, Brunót egyszer csak a pápa hívatta magához a szentszék szolgálatára… Tragikus távozása sokkal katasztrofálisabb hatású lett alkotására nézve, mintsem várni lehetett volna. Az ő tekintélye nélkül roppant vigasztalan helyzet maradt utána és a testvérek elvesztették minden bátorságukat. Olyan elhagyottak lettek, mint a gyermekek apjuk nélkül. Képtelenek voltak magukon segíteni. Bruno maga testesítette mag a regulát. Mintaszerű viselkedése naponta újra és újra lelkesítette őket, enélkül pedig képtelennek érezték magukat arra, hogy magukat megemberelve, ott a Karthauzban, továbbra is tökéletességre törekedjenek. Fejetlenségükben elhagyták a kolostort és szétszóródtak a világban. Mint a felriasztott baromfiudvar, szétszaladtak és gyenge embernek bizonyultak… Huszonnégy óra alatt háromszor hagyja el celláját a karthauzi szerzetes, hogy hallgatásba burkolózva a kolostori templomba menjen… Minden éjjel 11 óra felé megszakítja alvását, kis lámpával végigmegy a keresztfolyosón és mintegy hajnali kettőig énekli a zsolozsmát a kórus padjában. Mindig új önlegyőzés ez a minden éjjel ismétlődő álmatlanság. Minden nap új erőre van szükség ahhoz, hogy megfeleljen ennek a kötelességnek… Ezek az emberek, akiknek imája Istenhez, a Magasságbelihez száll, míg mások alszanak vagy testi örömöknek hódolnak, az örökkévalóság virrasztói. Együtt virrasztanak az éjszakában az angyalokkal és a betlehemi mezők pásztoraival… Nehéz dolog érthetővé tenni ezt az állandó éjjeli virrasztást. Éppúgy túl van az emberi megítélés határain, mint a Bruno által alapított karthauzi szerzetesség. Nem lehet mással összehasonlítani. Csodálatos vigasztalás van benne a világban álmatlanságban szenvedő embereknek, hogy amikor ő ébren forgolódik ágyában, a fehér barátok imádkoznak.”

(Walter Nigg és Emil Baumann Karthauzi
Szent Brúnóról és a karthauziak szerzetesekről)

„Chiara mellett élni mindig tartogatott meglepetéseket… Belső megpróbáltatásai során sem hagyott fel a szeretettel. Mindenkit a végsőkig szeretett. Fogadta a mozgalom különböző ágazatainak küldöttjeit, meghallgatta a beszámolóikat, rövid, lényegre törő tanácsokat adott… Egy kis időre levéve az oxigénmaszkját, amit légzési nehézsége miatt használt, sokakat fogadott és meghallgatott. Néhány szót mondott csak, de azokból bölcsesség és szeretet áradt. A rá oly jellemző átható, mélyre hatoló tekintetével nézett mindenkire… Az utolsó éveiben, ha lehet, még teljesebb szeretet jellemezte. Lenyűgöző volt mekkora türelemmel fordult felénk, mert érezte, hogy nem követjük őt a lelki magaslatokban. Feladatának érezte, hogy előrevigyen minket és hogy segítsen nekünk felfedezni, hogyan élhetjük jobban a közösségi lelkiséget. De tény az is, hogy Chiara mindig, minden körülményben, még a legfájdalmasabb helyzetekben is képes volt rácsodálkozni Isten akaratára. Ez volt életének nagy tanulsága.”

(Giulia Eli Folonari Chiara Lubich-ról)

„Teréz sohasem lázadt fel sorsa ellen. A minden tekintetben kellemetlen helyzetet úgy fogta fel, mint a mennyből küldött lehetőséget arra, hogy Istenhez emelkedjék, és elhatározta ezen az úton fog járni. Hiszen azért vonult kolostorba, hogy magát föláldozza és vezekeljen a lelkekért… Aközé a kevés ember közé tartozott, akiknek szeme előtt semmi más cél nem lebeg, csupán az életszentség. Az életszentség, amire vágyott, nem csodatevésben nyilvánul meg. Teréz azon szentek közé tartozik, akiknek életében egyetlen csoda sem történt. Számára az életszentség önmagának belső formálása és életének Isten akarata szerinti alakítása volt… Életszentségre törekvése miatt fogadta szívesen azt, hogy lenézték. A sokféle szenvedést szívesen látott alkalomnak tartotta az életszentségre vezető úton. A szenvedés problémájával szembeni magatartását illetően Teréz sokkal keményebb alkatnak mutatkozik, mint ahogyan azt általában föltüntetik. Olyan szigorúság volt benne, amely az első pillanatban nagyon meglepő… Teréz ismerte az örömöt, ez azonban a szenvedésből kiharcolt öröm volt, és ez jelentette életében a legnagyobb fölemelkedést… Teréz sohasem viselkedett kereszthordozóként, a szenvedésben is felejthetetlen mosolyát mutatta. Ez természetesen nem ugyanaz a mosoly volt, mint élete első felében. A szenvedés iskoláját kijárva kiállotta a próbát, és mosolyát szabad isteni mosolynak nevezni. Daloló lélekről kell beszélnünk.”

(Walter Nigg Lisieux-i Szent Terézről)

„Számára a könnyek fontos érzéki jelei a Szentlélek jelenlétének, amit kortársai nem minden értetlenség nélkül fogadtak… Nem elég sírni, vörös szemmel és párától nedves szemüveggel ahhoz, hogy valakiről elmondhassuk, a lélek élő vizei laknak benne! Simeon belső könnyekről beszél, a szentekéről, akik a szeretet tüzén felolvasztották jégszívüket, kőlelküket… Mint az ókori atyák, Simeon is mindenekelőtt a szív keménységétől fél, mely a bűn bibliai meghatározása. A könnyek adománya pedig ennek a próféciának a beteljesedését jelzi: a szellem kőszívünket hússzívvé változtatja.”

(I. Y. Leloup Új Teológus Szent Simeonról)

„Éppen úgy nézett ki, mint egy átlagember, nem volt rajta semmi különös. A legegyszerűbb nyelvet használta, s én azt gondoltam magamban, lehet-e vajon ez az ember nagy tanító? A közelébe férkőztem és feltettem neki azt a kérdést, amit egész életemben kérdezgettem másoktól: Uram, hisz ön Istenben? Igen – felelte. – Tudja bizonyítani is? – Igen – hangzott újra a válasz. Hogyan? – kérdeztem. – Éppen úgy látom Őt, ahogyan téged látlak itt, csak sokkal élesebben.”

(Szvámi Vivékánanda Srí Rámakrisnáról)

„XXIII. János pápa nekünk, akik akkor még fiatal papok voltunk, a remény hordozója volt. Egy megújuló egyház reményéé, egy olyan egyházé, amely elkötelezett az
ökumenizmus iránt. Egy olyan egyházé, amely nyitott a modern világ állította, a hitét próbára tevő új problémákra. A II. Vatikáni zsinat, amelyet Ő hívott össze, számunkra a kegyelem ideje volt… Egyszerűségével maga a pápa mozdította ki a pápaságot uralkodói jellegéből és atyaként, a nyáj pásztoraként lépett fel. Ő törölte el a fellengzős pápai címeket, ő távolította el a zsidók ellen irányuló kifejezéseket a liturgiából, ő látogatta meg a római börtönöket, és az ott élőknek alázatosan elmesélte, hogy egyik rokonának is volt része hasonló élményben. Ő volt, aki a »Bambino Gesú« gyermekkórházban felkereste a kis betegeket, és aki a zsinat megnyitásának estéjén hazaküldte a Szent Péter téren lévő tömeget, hogy gondoskodjanak gyermekeikről… És ő engedte meg testvéreinek, hogy folytassák egyszerű munkás életüket a családi gazdaságban. És a sort még hosszan lehetne folytatni.”

(Francesco Marchisano XXIII. János pápáról)

„Roger testvér a szívében hordozott minden embert, minden népet, különösen a fiatalokat és a gyermekeket.
A közösség iránti szenvedélyes szeretet hatotta át. Gyakran ismételgette e szavakat: Krisztus nem azért jött a földre, hogy új vallást alapítson, hanem azért, hogy minden ember számára elhozza az Istennel való közösséget… Egyik legfontosabb törekvése az volt, hogy a fiatalok számára elérhetővé tegye azt a közösséget. Tudta, az egyik legnagyobb akadály az istenkép, amely Istent szigorú bírónak mutatja be. Egyre tisztábbá vált számára az a gondolat, amelyért mindent megtett, hogy életével közvetítse: Isten csak szeretni tud… Egészen az utolsó pillanatig különleges lendülettel buzdított minket a mások iránti nyitottságra. Semmiféle fizikai vagy erkölcsi megpróbáltatás nem ijesztette meg annyira, hogy hátat fordítson a másik embernek. Odasiet! S többször annyira lefoglalta a szenvedő egy-egy konkrét esete, hogy úgy tűnt, minden más fontos dologról elfelejtkezett… Mindent befogadó szíve volt. Meglepő jóság jellemezte. Roger testvér élete annak tanúbizonysága, hogy mindenki számára Isten békéje az utolsó szó… Egy szegényes barakkban, a nyomor közepén megtalálta azokat az eszközöket, amelyekkel egy kis szépséget varázsolt szinte a semmiből. Azt mondogatta: »mindent meg szeretnénk tenni, hogy szebbé tegyük a környezetünkben lévők életét.«”

(Alois testvér a taizéi Roger testvérről)

„Alázata arra indította, hogy kevésre tartsa saját magát másokkal szemben. Don Bosco úgy tekintett saját magára, mint egyszerű eszközre Isten kezében… Szívesen, sőt örömmel vállalta magára a legegyszerűbb tennivalókat is a gyerekek szolgálatában. És nem volt olyan mesterség, amelytől visszahúzódott volna a mi érdekünkben… Minthogy a szegénység szellemében nevelkedett, Don Bosco egész életében kerülte a pazarlást és csak a legszükségesebb dolgokat vette magához… Lakása nagyon egyszerű volt: nem kívánt szőnyeget a földre, sem lábmelegítőt az ágyra. Télen sem volt nála nagy meleg. … Utazásai során is a szegénység szellemében élt. Az első években a vonaton mindig harmadosztályon utazott, mint a szegények, fapadon ülve. Csak idősebb korára tért át a másodosztályú utazásra engedve Don Rua nyomására, aki óvni akarta az egészségét… Az oratórium első házában is minden egyszerű és igen szegényes volt. Alázatos és szerény volt a kápolna is… Semmi cicoma nem volt a szobákban, csak a szalmazsákok, a lepedők és a takarók… Don Bosco erősen hitt a tettek meggyőző erejében. »Tettek kellenek, nem puszta szavak!« Hányszor hallottuk ezt a figyelmeztetést… A tanítást, amelyet a tisztasággal kapcsolatban a szaléziekre hagyott, főként magatartásra, jelenlétre és kézzel fogható dolgokra vonatkozik… Amikor nála gyónhattunk, személyének összeszedettsége és lelkének tisztasága olyan hatást gyakorolt ránk, hogy szent és vallásos légkörben, szinte a Mennyországban érezhettük magunkat.”

(Claudia Russo Don Bosco-ról)

„Egyszerűség, szolgálatkészség, együttérzés, kozmikus szeretet, fékezhetetlen bőkezűség, mély odaadás – ez csupán néhány azon tulajdonságok közül, melyek személyiségét a legjobban jellemezték… A Mester gyakorta mélyen meghajolt egy-egy látogató előtt még mielőtt az rászánta volna magát arra, hogy a Mester előtt meghajoljon. Számos alkalommal leborult a látogató lábaihoz, amíg az bizonytalanul latolgatta, hogy leboruljon-e a Mester előtt. Habozás nélkül lehajolt és felsegítette a cipőjét azoknak, akiknek nehezére esett lehajolni… A haláltól, betegségektől, szegénységtől, lelki gyötrelmektől szenvedő, háborgó, küszködő, megviselt emberiség fordult hozzá vigaszért és segítségért, aki maga mindig nyugodt és derűs volt. Aki kiapadhatatlan óceánja volt a szeretetnek és részvétnek csakúgy, mint az alázatnak és legmagasabb rendű bölcsességnek. Nagyon sokan keresték fel őt személyesen és még annál is többen írtak neki saját lakhelyükről.
A Mester mindnyájukat különféle módon segítséggel és útmutatással látta el… Az volt a szokása, hogy bárhová is ment, három táskát vitt magával. Az egyikben spirituális irodalom volt, a másikban gyümölcs és édesség, míg a harmadikban gyógyszerek és olyan hasznos dolgok, mint gyertya, gyufásdoboz, olló, tű, cérna, stb.”

(Sri N. Ananthanarayanan Swami Sivanandáról)

„Kifutnék az időből, ha el akarnám mesélni azokat a csodajeleket, amelyeket Hilarion véghezvitt. Az Úr ugyanis akkora dicsőséggel halmozta el, hogy maga Remete Szent Antal is írt neki és örömmel vette válaszát. És ha olykor Szíriából érkeztek Antalhoz betegek, ő így szólt hozzájuk: »Miért vállaltátok e hosszú utazás vesződségeit? Hiszen ott van nektek fiam, Hilarion!« Az ő példájára gombamód elszaporodtak a kolostorok Palesztínában és seregestül özönlöttek hozzá a szerzetesek… Miután megérkezett Paphosba, Ciprusnak a költők verseiben magasztalt városába, Hilarion a várostól két mérföldnyire húzódott meg ismeretlenül, és örült, hogy néhány napig nyugodtan élhet. Azonban nem múlt el még húsz nap sem, amikor szigetszerte mindazok, akiket tisztátalan lélek szállt meg, elkezdtek kiabálni, hogy megérkezett Hilarion, Isten szolgája, és hogy nekik hozzá kell sietniük. Így hát harminc és egynéhány nap múlva mintegy 200 ember érkezett hozzá, férfiak és nők vegyesen… Hilarion oly állhatatos imádsággal ostorozta őket, hogy egyesek tüstént, mások két-három nap múlva, a többiek pedig egy héten belül meggyógyultak… Csodálják mások Hilarion csodatetteit, csodálják hihetetlen önmegtartóztatását és alázatosságát. Én semmin sem ámulok annyira, mint azon, hogy meg tudta vetni a dicsőséget és a megtiszteltetést.”

(Szent Jeromos Remete Szent Antalról és
Szent Hilarion-ról)

„Édesapám már nagyon fiatal korában tudatában volt összes előző inkarnációjának. Számára a reinkarnáció egy abszolút tény volt és egész filozófiája ezen a hiten alapult. Háza mindig tele volt szomszédokkal, tanítványokkal vagy olyan emberekkel, akik azért jöttek, hogy édesapám meggyógyítsa őket. Gyermekkorától kezdve rendelkezett gyógyítói képességekkel. Volt olyan nap, hogy nyolcvan embert fogadott. A legtöbbjüket meg is gyógyította, és amikor köszönetet mondtak neki, így szólt: »Ne nekem, hanem Istennek köszönjétek!« Egyes gyógyítások olyan rendkívüliek voltak, hogy az emberek csodáról beszéltek. De édesapám mindig azt mondta: »ezek nem csodák. Ha ismeritek a természet törvényeit, akkor értitek meg ezt.« Édesapám nagyon jó humorérzékkel volt megáldva. Nem kellene a mindennapok apró problémáit túl komolyan vennünk. Amikor valaki egy apró-cseprő üggyel jött, ő megkérdezte az illetőtől: »mennyire fontos ez a probléma? Vajon az emberek 100 év múlva is beszélnek róla?«…
A címek semmit sem jelentettek a számára. Az emberek testvéri vezetője és barátja kívánt lenni. Amikor valaki megkérdezte tőle, hogy nagyravágyó-e, azt felelte: Igen, szeretnék az a zsebkendő lenni, mely letörli az emberek könnyeit.” (Panayiota Atteshlis Daszkaloszról)

„Élő hittel fordult az imádság mindenható erejéhez. Naponta legalább nyolc órát töltött a kis kápolnában. Vasárnap pedig úgyszólván egész nap nem mozdult onnét. Csak amikor az egyik testvér dél felé egy kis főzeléket hozott, akkor ült le ebédelni pár percre a templomajtó küszöbére, hogy egyetlen pillanatra se kelljen elszakadnia attól, aki minden gondolatát, szíve minden dobbanását lekötötte. Ha csak tehették az indiánok, észrevétlen megcsókolták fátyola szegélyét és megilletődve beszéltek az imádkozó asszonyról. Magasabbrendű lénynek tartották és adományokat, friss tojást és gyümölcsöket olyan áhítattal helyeztek a lábaihoz, mintha csak oltárra tették volna.” (R. S. C. J. Duchesne Philippine-ről)

„Mária, rajzanának a szívek már feléd, átepedték utánad árnylétük idejét. Reménységük beteltén várják az örömet – ha őket végre, Szent Lény, szívedre öleled.”

(Novalis így ír Himnuszok az éjszakához című
művében Szűz Máriáról)

„Ez az alig közepes tehetséggel megáldott egyszerű kisfalusi plébános milliókat emelt ki a vallási közönyből és lett a gyönyörű katolikus reneszánsznak a megalapítja. Amikor Vianney Szent János a működését megkezdte Arsban, a hitélet a fagyponton állt, üres templomot talált, a vasárnap megszentelése ismeretlen volt népe előtt, erkölcsrontó mulatozásban töltötték szabadidejüket. Negyven évig tartó plébánosága alatt nemcsak a kis község lelkülete változott meg teljesen, hanem egész Franciaország figyelme feléje fordult. Zarándokok százezrei keresték fel a szent plébánost, hogy tőle eligazítást nyerjenek életútjukra. Működésének legfőbb tere a gyóntatószék volt. Naponta 12-14 órát töltött benne. Sok ezren zarándokoltak hozzá, hogy gyónásukat meghallgassa és rájuk adja áldását… Az imádság nála nem egy kiszakított óra volt, hanem az egész napot, az egész életet átfogó istenszemlélet, megszakítás nélküli érintkezés Istennel, magáról teljesen
megfeledkező odaadás, tökéletes föloldódás. Ebből adódott az állandó önmegtagadás, hogy egészen Istené lehessen.”

(Hanauer A. István Vianney-i Szent Jánosról)

„Maximilian atya már közösségének szervezésekor nehézségekbe ütközött a saját rendjében is. Csak kevesen értették meg és kevesen ismerték föl benne a Szeplőtelen akaratának következetes végrehajtóját. A többség úgy nézett rá, mint valami kelekótyára, aki ide-oda futkos képtelen, ostoba gondolataival… Nem egyszer csak a számok bizonyítottak, amelyek igen tanulságosak. 1917-ben a közösségnek még csak 25 lengyel tagja volt, 1920-ban már 450… 1939-ben viszont már 700 000. Háromnegyedmillió ember imádkozott nap mint nap a bűnösökért.”

(Jan Dobraczynski Maximilian Kolbéról)

„Roger testvér számára nyilvánvalóvá vált, hogy az egymástól elszakadt, számtalan felekezeti hozzátartozásban élő keresztények mindig fognak okot találni arra, hogy megőrizzék a maguk párhuzamos útjait. A párhuzamos utak pedig sosem találkozhatnak… Tudatosan kereste a kapcsolatot az »elszakadt testvérekkel«… Elkezdett ökumenikusan élni, azaz kitárta házának kapuit a különféle keresztény felekezetek tagjai előtt. Hamarosan csatlakoztak a közösséghez az első katolikusok. Ez a »vegyes házasság« erőfeszítést és áldozatot követelt a felek részéről. És nincsen kiengesztelődés anélkül, hogy ne hozna mindkét oldal áldozatot… »Egy szép napon már csak az fog igazán számítani, hogy az ember újból visszatalált a közösséghez.« – jegyezte föl Roger testvér a naplójába.”

(B. Langenstein a taizéi Roger testvérről)

„Szent Ritát most a világ minden részében ismerik, és mindenütt kérik a közbenjárását. Különösen a nehéz esetekben, amikor mástól nem remélnek segítséget. Hozzá fordulnak egyrészt azért, mert bizalommal teli és meghallgatásra találó imádságával oly gyakran valósította meg a megoldhatatlannal látszó feladatokat is. Másrészt azért, mert Jézus, lelkének isteni jegyese aztán, hogy életében az Ő szenvedéseivel egyesülve annyi áldozatot vállalt magára, nem tud tőle semmit megtagadni. És azért, mert annyi lelket mentett meg.”

(Jo Lemoine Casciai Szent Ritáról)

„Ágoston olyan, mint mi; szentsége előtt a nagy többséghez tartozott. Bűnei azok a bűnök voltak, amelyek a legtöbb emberben megvannak… Emberfeletti erővel megszabadult tőlük, de ezek az erőfeszítések, amelyek megmutatják milyen szívósak voltak emberségének gyökerei, még közelebb hozzák hozzánk… Mert mi magunk is viaskodunk, hogy meggyógyítsuk lelkünket az eredendő bűn fekélyétől, hogy eljussunk oda, ahová Ágoston eljutott. Ő diadalmaskodott, mi pedig nem. Azonban ha egyszer tudjuk, hogy a bűnben mennyire hasonló volt hozzánk, remény éled bennünk, hogy hasonlókká lehetünk hozzá a diadalban is.”

(Giovanni Papini Szent Ágostonról)

„Számos utazásom során, amikor későbbi éveiben elkísérhettem, megtapasztaltam valamit magával ragadó személyiségének kisugárzásából. Médiavilágunkban, amely bármilyen fajta sztárt körülrajong, Teréz anya különleges, összetéveszthetetlen, világító »sztár« volt, akit, a többi hírességgel ellentétben nem a gazdagok és szépek vettek körül, hanem a szegények legszegényebbjei, a nyomorékok és a társadalomból kitaszítottak. Erős és bölcs, karizmatikus és alázatos személyiség volt, aki nem uralkodni, hanem szolgálni akart. Újító, eredeti egyéniség, akinek leglátványosabb sikere az volt, hogy hatására és példájára az egész világon rengeteg fiatal lány boldogan vállalkozott Jézus követésére és így találta meg élete értelmét. Teréz anya szeretete sok különböző korú férfit és nőt vonzott Jézushoz. Olyan »sztár« volt, aki akarata ellenére került a nyilvánosság fénykörébe és ezt mégis, igen hatásosan felhasználta jó céljainak érdekében. Teréz anya sohasem állította magát középpontba. Amikor mások mégis reflektorfénybe emelték, akkor mindig megragadta az alkalmat, hogy maga helyett Krisztusra mutasson.”

(Leo Maasburg Teréz anyáról)

„A zsoltár szavai »csodálatos Isten az Ő szentjeiben« Páduai Szent Antal sírjánál különösen beigazolódtak. Isten bizonyosságot tett Antal életszentségéről a csodák által… Antal halála után a csodáknak olyan özönével találkozunk, mely párját ritkítja a szentek történetében. Életében már művelt csodákat, de azokat – alázatossága miatt – kérésre és szinte lopva művelte. Ekkor azonban már nem kötötték őt gátló körülmények: bőkezűen, túlcsorduló mértékkel mért vissza azoknak, akik bizalmukat belé vetették, és jelét adták tiszteletüknek. A csodás és kegyelmi adományok bőségén lemérhetjük Antal szeretetének nagyságát, mely nem csak a páduaiak iránt él szívében, hanem mindenki iránt, aki bárhol a világon kéréssel fordul hozzá.”

(H. A. Kalliszt Páduai Szent Antalról)

„Az egész emberiségnek mélyről jövő igénye van egy segítőre, aki erősebb, mint a gonosz. És Bruno Gröning ilyen segítő volt… Már mint kisgyermek felismerte, hogy a rossz az, ami az embert beteggé teszi, és ami minden rossz tettre csalogat és csábít. Felismerte, hogy az ember föl tudja venni a rosszat magába, de nem szükségszerű azt megtennie. Szabad akarattal rendelkezik, amellyel a jót, az istenit, de a rosszat, a sátánit is föl tudja venni. És így Gröning az igazság szószólója és hirdetője lett. De nem csak hirdetni tudta azt, hanem meg is tudta valósítani. Tudatában volt életfeladatának. Tudta, hogy ő benne az isteni erő erősebb, mint a rossz, és aki őt bizalommal és hittel tisztelte meg, annak helyre tudta állítani az istenivel való kapcsolatát és a gyógyító erő közvetítését is. Aki megvált a rossztól és újra átélte magában az isteni rendet, az újra jól érezte magát, boldog és egészséges lett… Ő jön és megtörténik a csoda. Eltűnnek a fogyatékosságok, elmúlnak a fájdalmak, újra visszatér a szemük világa, elhagyják a tolószékeket. Ő, az ismeretlen összetöri a mankókat és a botokat. Csak ennyit mond: »Álljanak fel! Járjanak! Mit látnak? Kinek vannak még fájdalmai?«”

(Grete Häusler Bruno Gröningről)

„Mesterem, Dzsamjang Khjence a tibetiekhez képest magas ember volt, mindig fejjel kimagaslott a többiek közül. Ezüstszürke haját rövidre vágta, kedves szeme jókedvűen csillogott. Megnyúlt fülcimpája volt, mint Buddhának. De ami a legfeltűnőbb volt benne, állandó figyelme. Tekintetéből és viselkedéséből sugárzott, hogy bölcs és szent emberrel találkoztunk. Zengő, mély, elbűvölő hangja volt, s amikor tanított kicsit hátradöntötte a fejét, s tanítása ékesszóló versben ömlött belőle. Bár mély tisztelet, sőt félelemmel vegyes áhítat övezte, minden cselekedetében alázatos volt… Mesterem éveket töltött visszavonultan. Számos csodálatos dolgot meséltek róla. Nagy tudású ember volt, a szellemi megvilágosodás részese. Lassan felismertem, hogy olyan, mint egy lexikon, bármely felmerülő kérdésre tudta a választ. Sokféle szellemi hagyomány élt Tibetben, ő valamennyiben elismert tekintély volt. Mindenki számára élő példa, hogy milyennek kell lenni annak, aki megértette a tanítást és a gyakorlatban megvalósította azt… Dzsamjang Khjence abban a szobában lakott, ahol előző megtestesülése találkozott látomásaival és ahonnan a múlt században elindította azt a kulturális és szellemi újjászületést, amely végigsöpört Kelet-Tibetben. Csodálatos szoba volt, nem különösebben nagy, de valami varázslatos légkör lengte be, tele szent tárgyakkal, festményekkel, könyvekkel. A buddhák mennyországának hívták, a megvilágosodás termének.

(Szögjal Rinpocse Dzsamjang Khjencéről)

„Kronstadt-i János atya mindennap hajnali három órakor kelt és a szent liturgiára készült. Négy óra körül indult a templomba, hogy elvégezze a hajnali istentiszteletet. Itt már zarándokok tömegei várták, hogy áldásából részesülhessenek. Számtalan koldus várta tőle az alamizsnát. A szent liturgia előtt volt a gyónás. A gyónni akarók nagy száma miatt János atya bevezette a közös gyónás gyakorlatát. Ez mind a résztvevőkben, mind a szemtanúkban megrázó benyomást keltett: sokan fennhangon, minden szégyenkezés nélkül kiáltották ki bűneiket. Az ötezer ember befogadására képes Szent András székesegyház mindig zsúfolásig megtelt, ezért az áldoztatás sokáig, olykor két óra hosszat is eltartott, az istentisztelet pedig sohasem fejeződött be déli tizenkét óra előtt…
A szent liturgia végzése közben arca tündökölt az átszellemültségtől. Valóságos közvetítő volt Isten és az ember között a bűnök bocsánatáért… Szeméből a meghatottság könnyei folytak, ám ő ezt észre sem vette. A szent liturgia során átélte egész üdvtörténetünket. Szívből átérezte az Úr irántunk való szeretetét és szenvedését és ez mély hatással volt minden jelenlévőre. Nem mindenki kereste fel őt valódi hittel. Voltak, akik kételkedtek, mások bizalmatlanok vagy éppen csak kíváncsiak voltak. Ám a közelében mindnyájan átalakultak, a kétely és a hitetlenség jege folyamatosan elolvadt és fölváltotta a hit melegsége.”

(A. V. Jelcsanyinov Kronstadt-i Szent Jánosról)

„Lourdes. Bernadette Soubirous rövid és gyötrelmes életének városa a katolikus vallás egyik legnagyobb központjává lett. Sokkal több minden létesült itt, mint amit az Egek Királynéja kért. Nem egy kápolna, hanem hatalmas templomok. Nem egy körmenet mormolt imát, hanem a Jelenések Könyvében említett tömegek.
A szüntelen lángoló szeretetnek köszönhetően folyamatos kegyelem árad a zarándokokra, betegekre, ápolókra, orvosokra. Esténként, a Rózsafüzér téren, fáklyás körmenetbe rendeződve, hívők ezrei üdvözlik újra meg újra az Isten Anyját. Tengernyi lángocska kígyózik a sötét égbe emelkedő fohászok kíséretében. A betegek, szegények és elesettek között, akik kérelemmel fordulnak a Szent Szűzhöz, ott van Bernadette. Még ha nem is látja senki, együtt halad velük olcsó pamutvászon ruhájában, elnyűtt és fakó capuletjével a fején, a mennyország fényét tükröző
ártatlan tekintetével. A földi bajokkal küszködőket nem hagyta magára. Mint a szeretet hírvivője, velük tart, hiszen az ő feladata segíteni, vigasztalni és reményt ébreszteni… A hamis próféták már meghaltak, senki sem emlékszik rájuk. A tömeg azonban még mindig letérdel egy szegény, beteges és tudatlan kislány képe előtt.”

(Giannina Faco Soubirous Bernadette-ről)

„Mindenkit, aki Hildegardot hallotta, megigézett ez a kiválasztott asszony. A látomásaiból eredő szavak átjárták szívét, ezért voltak olyannyira megrázóak a többi szív számára. Megnyitották azokat a szíveket és megértésre késztették őket… Minden, ami róla elmondható, megörvendeztet és szeretetre méltó. Csupa szépség, hasznos és tiszteletet érdemel. Mert Hildegard nemcsak minden ízében szent életvitelével és Isten titkainak látomásaival tűnt ki, hanem maga is híres csodákat művelt, méghozzá oly nagy számban, hogy még kiváló szellemek is aligha tudnák azokat illő szavakkal méltatni.”

(Gottfried és Theoderich szerzetesek
Hildegard von Bingen-ről)

„Hogyan írható le szavakkal az olyan kozmikus személyiség, mint Sant Kirpal Singh? Fény gyúlt Keleten, s kiterjedt Nyugatra, Illat bűvölte el szívünket, rabul ejtette érzékeinket, és lelkünk legtitkosabb mélyére hatolt… Hatalmas szívével csordultig töltötte ki az örök mámort ajándékozó Élet Borát. A természet összes kegyével, pompájával elhalmozott szépség született. Minden pillantása a boldogság adománya, s valamennyi szava a spirituális ébredés éneke.”

(Sant Darshan Singh Sant Kirpal Singhről)

„Simone Weil. Eddig alig ismertem, és ma nagy csodálattal olvastam. Minden kérdést érint, mely lényemet megmozgatja, kérdéseket, amelyek azt keresik bennünk, ami a legmélyebb. Abszolútum iránti vonzalma a legkiválóbbak között tünteti fel, s a viszonylagos dolgokkal szemben olyan megvetést tanúsít, hogy párját csupán Keresztes Szent Jánosnál és Pascalnál találom; olykor-olykor bizonyára gondolt is rájuk. Hány könyv hiábavalóságát leplezi le, azt, hogy nem többek puszta irodalomnál! Mi mindent tesz túlhaladottá és foszt meg jelentőségétől!… Ahova ő felemelkedett, ott mi nehezen tudunk lélegezni”

(Julien Green Simone Weilről)

„Károly testvér az az ember, aki számára a vallás szeretetet jelent… Baráti szeretetet minden ember iránt, mivel minden ember testvér, ugyanannak az atyának a gyermeke, akiknek joga van arra, hogy megismerjék Jézust és egyházát, s megtapasztalja azt, hogy Isten maga a szeretet… Károly testvér olyan szentek nyomában haladt, mint Szent Bernát vagy Avilai Teréz. Akik szenvedélyes szeretettel viseltettek Jézus személye és embersége iránt. Károly testvér sajátos szerepet tölt be ebben a zenekarban. Nem nagyszerű hangszeren játszik, hanem valami olyan kis rejtett hangszerecskén, amely soha nem muzsikál szólót, s mégis alátámasztja a fő dallamot. Azon ismeretlen szentekhez hasonlít, akik a mindennapi élet türelmes és alázatos teljesítése által építették az egyházat… Beni-Abbès kápolnájában Károly testvér egy nagy Szent Szívet rajzolt: Jézus kitárja karját, hogy minden embert átöleljen, elhívjon és magához szorítson. Hogy mindegyiknek odaajándékozza magát és felajánlja nekik a szívét.”

(J.-F. Six Charles de Foucauld-ról

„A vértanúk közül sokan rövid szenvedéssel adták oda életüket. Katalin tizenhárom héten át gyötrődött úgy, hogy közben napról napra nőttek a kínjai, s ő mindig vidám lélekkel viselte azokat. Mindenért hálát adott, és könnyű lélekkel ajánlotta föl életét Krisztusnak, hogy kiengesztelje Őt a népért, és megmentse az egyházat a botrányoktól. Sem az ok, sem a szenvedés nem hiányzott ahhoz, hogy tökéletes vértanú legyen.”

(Capuai Boldog Rajmund Sziénai Szent Katalinról)

„Dr. Usui melegszívű, alázatos, egyszerű lélek volt, a teste arányos, egészséges. Sosem dicsekedett és jóformán mindig mosolygott, de szükség esetén azonnal megmutatta milyen nagy dolgokra képes. Igen óvatos, megfontolt ember volt, sokoldalú tehetség.”

(F. A. Petters Mikao Usuiról)

„Istentől kiválasztott ember, akinek arany szája volt, és édes borával megitatta az egész földkerekséget.”

(Aquinói Szent Tamás Clairveaux-i Szent Bernátról)

„Szent Ferenc misztikus volt, zarándok, aki egyszerűen és csodálatos összhangban élt Istennel, másokkal, a természettel és önmagával… Ferenc valahányszor nézte a napot, a holdat vagy akár a legkisebb állatokat, mindig énekelni kezdett, és dicsérő énekébe az összes teremtményt bevonta… Számára valamennyi teremtmény fivér és nővér volt, aki szeretetkapcsolatban állt vele. Ezért feladatának érezte, hogy mindennek gondját viselje, ami csak létezik… Szent Ferenc szegénysége és egyszerűsége nem merőben külső aszketizmus volt, hanem valami gyökeresebb: lemondás arról, hogy a valóságot puszta használati tárggyá alakítsa, amely felett rendelkezni lehet… Szent Ferenc – hűen a Szentíráshoz – azt javasolja, hogy a természetet olyan ragyogó könyvnek tartsuk, amelyen keresztül Isten beszél hozzánk. Az ő szépségéből és jóságából tükröz vissza nekünk valamit.”

(Ferenc pápa Assisi Szent Ferencről)

„Mert abban különböznek ők ketten minden más szentektől, hogy éppen nem vetik meg a világ szépségeit, hanem tele van a lelkük a látásuk gyönyörűségével és Teremtményeiben dicsérik az Urat.”

(Babits Mihály Rabindranáth Tagoréról és
Assisi Szent Ferencről)

„Lehetővé tette, hogy Taizé kilépjen a tél hidegéből. Isten eszköze volt, abban, hogy beköszöntött a tavasz közösségünkben.” (Roger testvér XXIII. János pápáról)

„Bulgáriában egy erőteljes szellemi mozgalom van, amelynek élén egy nagy szellemi beavatott áll… Az a feladata, hogy szellemi lendületet adjon a nyugat-európai kultúrának, megmentse azt a végső összeomlástól, hogy újjászülethessen és beléphessen az új kultúrába. ”

(Rudolf Steiner Peter Deunovról)

„Rudolf Steiner nem azért beszélt úgy, hogy tetsszen nekem, aki protestáns teológusként ültem vele szemben. Hanem valóban ez volt magabiztosságának ősi ténye: küldetését a kereszténységnek tett szolgálatként fogta fel és ezt kegyelemnek érezte… Ha van pontos ellentéte a személyes hiúságnak, akkor az Rudolf Steiner.”

(Friedrich Rittelmeyer Rudolf Steinerről)

„Carlo a találkozásokat nem tekintette véletlennek. Mindent Isten ajándékának tartott. Nem volt olyan esemény, szó, egyszerű üdvözlet, amit ne a lelki fejlődésre Istentől kapott lehetőségként élt volna meg. Különösen a hithez kapcsolódó helyszínek, ahol megnyilvánult a menny, voltak számára fontosak, ahol előrehaladhatott az életszentség útján… A szegényekben, a betegekben Jézus élő jelenlétét látta, a szenvedőkben pedig főleg a megfeszített Krisztust. Élénken érzékelte, hogy ezeknek az embereknek a jelenlétében Krisztus előtt áll, ezért igyekezett konkrét szeretet-cselekedetekkel segíteni őket. Nem szerette a címeket és mindenféle titulusokat, amiket az emberek a nevük elé ragasztanak… Nem szerette, hogyha valaki fontosnak érzi magát. Aki a többiekkel azt érezteti, hogy alacsonyabb rendűek vagy aki beszédében és viselkedésében érezteti másokkal a vagyoni vagy státuszbeli különbségeket. Neki a címek, a kitüntetések, a pénz csak papírhulladék volt, ami a kukában végzi… Carlo szeretete nemcsak az osztálytársai vagy barátai felé nyilvánult meg, hanem mindenki felé, akivel csak találkozott…
A többiek iránti figyelem a tekintetéből sugárzott. Tiszta volt, igyekezett megszabadítani az életét a felesleges dolgoktól. Anyagi javakhoz sosem ragaszkodott.”

(Antonia Salzano Acutis Carlo Acutis-ról)

„Mahaprabhuji satsangjain mindig más és más spirituális témát választott. Ezen a napon a tárgy a mauna satsang, a szavak nélküli tanítás volt. Ilyenkor a résztvevők kérdéseikkel és kívánságaikkal gondolatban fordultak hozzá, és egy idő után megérkezett a válasz, ugyancsak szavak nélkül… Minden jelen lévő Mahaprabhujira tekintett, s ő szeretettel és jósággal nézett rájuk. Mindannyiuk szívét megérintette. Majd szelíd mosollyal felemelte jobb mutatóujját, s ajkára helyezte. Tökéletes csendben ültek elmerülve a belőle áramló nektár óceánjában… Mahaprabhuji gyermekkorától isteni erőkkel volt megáldva és isteni akarata győzni tudott a halál felett is.”

(Paramahansuz Swami Madhavananda Sri Mahaprabhuji-ról)

„Newman-t, akinek életét az a meggyőződés hatotta át, hogy küldetést kell teljesítenie, kizárólag az igazság szeretete és a Krisztus iránti hűség vezérelte. Ily módon olyan utat járt be, amely a legjellegzetesebb és legkövetkezetesebb utak közé tartozik, amelyet az elmúlt évszázadban, sőt kijelenthetjük, hogy az egész modern korban bejárt a gondolkodás. Newman-nak az volt a célja, hogy egyszerre jusson el a bölcsesség és a belső béke teljességére.”

(VI. Pál pápa John Henry Newman-ról)

„Saját megfigyeléseim alapján mondhatom – hiszen hosszú időn át hallgatója voltam – hogy a tiszteletre méltó mester sok esztendőn át éjjel és nappal ápolta az imádságos életet (amellett, hogy sokat tanított), olyannyira, hogy szinte naponta elimádkozta a zsoltároskönyvet. Amikor a zsolozsma, az előadások és a disputák véget értek, azonnal az elmélkedésnek adta át magát. Csoda-e hogy ezek után mindenkit felülmúlt a tudományban, az aki az erények utáni törekvésben ilyen lépéseket tett?”

(Brabanti Tamás Albertus Magnus-ról)

„A népe vezetőjeként, egyetlen külső hatalom által sem támogatva, egy győzedelmes harcos volt, aki mindig megvetette az erőszak alkalmazását. A bölcsesség és alázat embere volt, aki Európa brutalitásával szembeszállt egy egyszerű emberi lény méltóságával, és győzedelmesen került ki belőle… Generációk fognak jönni és talán kevesen fogják elhinni, hogy ilyen (húsból és vérből való) ember valaha is a földön járt.”

(Albert Einstein Móhandász Karamcsand Gandhiról)

„Ő volt a magyar és világegyháznak egyik legvagyontalanabb érseke. A szegénységet önként választotta… Nagylelkű jótevők adományaiból élt és utazott. De még abból is jótékonykodott, mert önmaga szinte semmit sem költött. Kopott ruhában és cipőben járt, egyetlen élvezete a napi szivar volt, amelyet részletben, ebéd illetőleg vacsora után, szívott el… Úgy lehetne őt jellemezni, hogy híveinek nemcsak lelki és kulturális igényeit és felemelését szolgálni akaró, hanem egy szociális, gazdasági és politikai érdekekért is síkraszálló egyházatya megszemélyesítője volt… Mindszenty bíboros sohasem beszélt a saját szenvedéseiről… Örökösen gyötrődött örvényben fuldokló magyar nemzetének sorsa miatt, és megsejtette milyen emberfeletti szenvedéseket kell majd magára vállalnia… De mennél nagyobb volt a fenyegető veszély, annál jobban fokozódott buzgósága és aktivitása… A börtön felé vezető úton egy pillanatra sem torpant meg. »Nemzetem szenvedése mellett a magam sorsa nem fontos« – mondta.”

(Vecsey József és Közi Horváth József
Mindszenty bíborosról)

„Sri Chinmoy hatalmas ember volt. Isten mosolyog, ismerve a mérhetetlen jótetteket, amelyeket véghezvitt és amelyeket bátorított másokban. A gyanakvás, viszályok és összetűzések világában fáradhatatlanul dolgozott, hogy közelebb hozza egymáshoz a különböző hitvallásúakat és hogy sokakat inspiráljon önmaguk felülmúlására.”

(Desmond Tutu Sri Chinmoy-ról)

„Srila Prabhupáda élete egyértelműen bizonyítja, amellett hogy valaki az Igazságot képviseli, lehet még élettel telt, különleges, sőt »eredeti« is. Egy olyan életkorban – 69 évesen – amit mindenki élemedettnek tekint, s amikor az emberek legtöbbje a babérjain pihen, ő lelki tanítómestere utasításának eleget téve egy nehéz és rendkívül megerőltető útra vállalkozott, és elindult Amerikába.”

(Harvey Cox Bhaktivédánta Szwámi Prabhupáda-ról)

„Atyácskánk nevetett, sokat nevetett. Velünk, emberekkel együtt nevetett és átadta nekünk az örömét. A szentekkel is együtt nevetett, és az Istenszülő úrnővel, az angyalokkal, s ezért, amikor hozzá mentünk, ha elgyötörtek és fáradtak is voltunk lelkileg vagy testileg, úgy jöttünk el tőle, mint akik szárnyakat kaptak. Evmeniosz atya sokszor a szertartások alatt is mosolygott, akár az evangélium olvasása közben is, vagy amikor az Istenszülő ikonját tömjénezte meg vagy a könyörgő kánon alatt… Aki hozzá jött, egy papot látott, egy szerzetest, arcán átható örömmel. Ez az öröm – a kereszténység öröme – sokszor nevetésben öltött testet, amely, hol szavaiba vegyült, vagy amikor hallgatott, szétáradt az ajkán. Kétség sem férhetett hozzá, hogy ez egy kegyelemmel telt ember nevetése. Egy isteni békével és örömmel telt szívé, mely kiáradt és miközben meghökkentette, fel is üdítette a többieket.”

(Haralambosz Papadópulosz atya
Evmeniosz Szaridákisz atyáról)

„Bölcs, isteni szeretettel átitatott, spirituális erővel teljes és nem ritkán pompás humorról tanúskodó szavai még tisztán csengenek a fülemben. Beszélgetéseit anekdotákkal és találó hasonlatokkal fűszerezte. Soha életemben nem hallottam ilyen mély életigazságokat, lett légyen szó Istenről vagy emberről.”

(Szvámi Krijánanda Paramhansza Jógánandáról)

„Feltehetően egész Amerikában nem volt egyetlen misszionárius sem, aki prédikációival több megtérést ért volna el, mint Limai Róza imáival és önmegtagadásaival.”

(IX. Ince pápa Límai Szent Rózáról)

„Ez a Janssen úr, az orsolyiták rektora, nálam járt Kempenben. Egy missziósházat akart alapítani. Gondolja csak meg! Semmilye sincsen! Ez az ember vagy bolond vagy szent.” (J. A. Paredis Arnold Janssen-ről)

„Elérkezik a várva várt nap Nargolban, az első darshan napja, amikor végre a közelében, a lábai előtt ülhettem. Beszélni kezd, de szavai átsiklanak a fejem fölött. Mélységes csend honol mindenütt, csak az ő hangját hallani. Ezek a hanghullámok mintha valahonnan a távolból érkeznének. Nem tudom, mennyi ideig beszél, amikor
kinyitom a szemem már nincs is ott. Egyfajta halál-élmény kerít a hatalmába. Úgy rántja magához szívemet, mint mágnes a vasat és én egész éjjel képtelen vagyok elaludni. A tengerparton kóborolok és csak üres szemekkel nézek mindenfelé. Az égbolt csillagokkal van tele, és én még soha nem tapasztaltam ekkora csöndet és ilyen szépséget.”

(Ma Dharm Iyoti Oshoról)

„Joseph atya a legcsekélyebb jelentőséget sem tulajdonította saját személyének és nem magáról mesélt. Az ilyen nagyfokú szerénység ritka dolog és meglepő… Ugyanez lep meg, hogyha Pierre abbé, Emmanuelle nővér, Teréz anya vagy Depierre atya írásait olvassuk vagy bárki másnak a műveit azok közül, akiknek szociális kezdeményezéseit napjainkban felhívásként halljuk.”

(G. Anouil Joseph Wresinski-ről)

„1592 februárjának második felében érkezett meg José Calasanz Rómába… Nem az Örök Város gazdagsága, művészete, fényűzése vagy nagyszerűsége nyűgözte le, hanem a külső városrészek nyomora, szegénysége és tudatlansága döbbentette őt meg. Ez pedig meghódította a szívét és ott marasztalta őt. Eredeti szándéka az volt, hogy hamarosan visszatér Spanyolországba, de ez megváltozott és a haláláig Rómában maradt… A szegénységgel való találkozás, a nép nyomorának látványa nagy ellentétben volt azzal a fényűző gazdagsággal, amelyet a Colonna hercegek palotájában tapasztalt, és mindez átformálta őt. A tizenegy római kerületben tapasztalt szegénység egyre közelebb vitte Assisi Szent Ferenc személyiségéhez, a poverello lelkiségéhez… Már nem ugyanaz a dr. José Calasanz volt, aki 1592-ben hódító magabiztossággal érkezett Rómába és mindenáron egy spanyol kanonokságot akart megszerezni… Végeredményben minden afelé a hivatás felé egyengette lépteit, amely értelmet adott életének, és amellyel beírta nevét a spirituális történelembe. Ebben a meglehetősen gyors átalakulásban, amely során lemondott a méltóságokról és teljesen átadta magát a felebaráti szeretet és az irgalmasság cselekedetei gyakorlásának, eljutott a lelki élet olyan magaslatára, amely csak az igazán szent emberekre jellemző, vagyis a misztikus tapasztalatokhoz.”

(S. G. Guerri Kalazanci Szt. József-ről)

„Sosem erőltette rá magát másokra, de ellenállhatatlanul hívta az embereket arra, hogy tapasztalatait megossza velük.” (P. R. Divarkar Anthony de Mello-ról)

„Novalis mindenütt csak csodákat látott, és kedves csodákat; kihallgatta a növények beszélgetését, tudta minden fiatal rózsa titkát, azonosította magát végül is az egész természettel. És amikor ősz lett és lehullottak a levelek, meghalt.” (Heinrich Heine Novalisról)

„A pokolnak gyakori látomásai folytán kimondhatatlan részvét támadt szívében azon szerencsétlenek iránt, akik elveszítik üdvösségüket… Elfogta a vágy, hogy bárha tehetne valamit értük. Érezte azonban tehetetlenségét és magától nem is mert volna nagyobb vállalkozásra gondolni, mint arra, hogy szigorú, bűnbánó és vezeklő életre adja magát és ilymódon, legalább a maga csekély erejéhez képest igyekszik engesztelni mások hibáiért… A karmel rend alapításának kezdetén egy kicsinyke zárdát szerettek volna alapítani, olyasfélét, mint a sarutlan ferences nővéreké… A vilában híre terjedt a leendő új kolostornak. Az eszme a közvélemény részéről olyan heves ellenállásba ütközött, hogy lehetetlen nem látnunk benne a rossz szellem kezét. Kinevették és kigúnyolták Dona Guiomárt és Teréziát, elmondták őket eszelősnek és mindennek a világon. Az Úr Jézus maga sietett Teréziát egy jelenésben megvigasztalni, s megmagyarázta neki, hogy ilyen üldöztetésből kijutott minden rendalapítónak.”

(Szent Teréziáról nevezett Ernő atya
Avilai Szent Terézről)

„Edgar Cayce képességeit egyedül arra használta fel, hogy betegeket gyógyítson, s hogy – ha erre külön megkérték – szellemi útravalóval és tanácsokkal lássa el az embereket. Soha nem demonstrálta a képességeit, soha nem szerepelt színpadon, soha nem hajhászta a nyilvánosságot, soha nem prófétált és soha nem kereste a meggazdagodás útját. Anyagi helyzete gyakran kétségbeejtően bizonytalan volt, és amikor a legjobban keresett, akkor sem lépte túl a szerény és biztonságos megélhetés határait.”

(Thomas Sugrue Edgar Cayce-ről)

„Atyánk imádkozott, mi pedig láthattuk, mennyire magával ragadja ez őt. Egész teste hevesen rázkódott, és úgy látszott, hogy csak remegve tud Istennel beszélni. Bár az imádság egy jó óra hosszáig is eltartott, nekünk mégis csak nagyon rövidnek tűnt, és ott maradtunk volna akár egész éjszaka is, a bensőséges boldogság annyira eltöltött minket. Fülöp atya így szólt hozzánk: »Ez az a tej, amit az Úr azoknak ad, akik az Ő szolgálatába lépnek. «”

(P. Grazzini Néri Szent Fülöpről)

„Ennél is figyelemre méltóbbnak kell tartanunk, hogy mindez Luther idejében történt, és hogy Róma kellős közepén is akadt egy tisztességes, istenfélő és tevékeny ember, akinek az a gondolata támadt, hogy a lelkit, sőt a szellemit összekösse a világival, az égit bevezesse a földibe, s ezzel szintén reformációt készítsen elő.”

(J. W. Goethe Néri Szent Fülöpről)

„Benedek már gyerekkorában egy felnőtt szívét hordta magában. Egyedül Istennek akart tetszeni, és figyelmes lelkével a munkásait kereső Úr felé fordult… A kemény és tövises úton járt, vagyis azon a szűk ösvényen, amely az Életre vezet. Több helyen is élt remeteéletet. Eközben megtisztult a kísértések tüzében, s így elérte, hogy szíve egészen megnyíljon Istennek. Isten-szeretet ösztönözte őt arra, hogy embereket gyűjtsön maga köré és velük együtt, mint atyjuk, járja az Úr szolgálatának iskoláját”

(II. János Pál pápa Nursiai Szent Benedekről)

„A betegek Kamill számára mintegy nyolcadik szentség voltak, az Úr jelenlétének különleges módja. Ha egy kórházba ért, először az ottani kápolnában röviden imádkozott. Így cselekedett, amikor a templom vagy a kápolna mellett haladt el. Ha aztán a betegekhez ment, akkor ez nem annyira félbeszakítása, mint inkább folytatása volt számára a Krisztus előtti áhitatnak, akit most a szenvedő emberben tisztelt. Olyan eleven volt benne a hívő meggyőződés, hogy a betegben magát Jézust szolgálja ki, hogy egyes szolgálatokat térdelve látott el a betegágy mellett.”

(J. H. Balsliemke Lellisi Szent Kamill-ról)

„Az újkori történelemnek kétségkívül legfurcsább alakja az a megvilágosodott rózsakeresztes személyiség volt, aki önmagát Saint-Germain grófnak nevezte… Egész személyisége az előkelő származás bélyegét viselte magán… Szemének lenyűgöző ereje volt, és aki belenézett, nem menekülhetett a varázsa alól… A grófot minden bizonnyal bolondnak tartották volna, ha nem lett volna olyan kiváló egyéniség. Emberfeletti nagysága vitathatatlan volt, ezért lehetetlen volt csak különcnek tartani… Még legveszélyesebb ellenfelei is elismerték, hogy a tudás minden területén hihetetlen jártasságot árult el… Mindkét kezét egyforma ügyességgel használta… Egyik kezével szerelmes levelet írt, a másikkal misztikus verset annak bizonyítására, hogy agyának féltekéi egymástól függetlenül is dolgoznak… Ez a kivételes ember valami telepátiához hasonló képességgel megérezte, ha jelenlétére valamelyik távoli helyen szükség volt és feljegyezték róla, hogy saját vagy barátai lakásán úgy jelent meg, hogy nem vette igénybe az ajtó nyújtotta lehetőségeket… Némelykor félrelebbent a cselekedeteit eltakaró fátyol és ilyenkor megengedtetik, hogy megpillantsuk, amint Versailles-ban a zeneteremben hegedül, Londonban Walpole-lal folytat tereferét vagy a Rajna melletti barlangokban a beavatottak ülését vezeti… Kétségtelen, hogy nem csupán a legmélyebb bölcsességnek volt a birtokában, hanem azt a gyakorlatba is maradéktalanul átvitte.”

(Korabeli feljegyzés Saint-Germain-ről)

A Világvallások Parlamentje, 1893 Chicago

XXIII. János pápa

1881–1963, Olaszország

X

XIII. János pápa, a katolikus egyház megújulását segítő II. Vatikáni Zsinat elindítója, akit „az egész világ plébánosa”, illetve „a jó pápa” névvel is illetnek, Angelo Giuseppe Roncalli néven született Sotto il Montéban, 1881. november 25-én, egy 13 gyermekes földműves család negyedik szülöttjeként. A parasztfiú, aki a lehető legnehezebb körülmények közül indult el, egész életében megőrizte egyszerűségét és természetességét, pápaként is alázattal szolgált, pózolás és hatalmi allűrök nélkül. Kiváló humora volt, kimagasló béketeremtő és diplomáciai érzéke pedig lehetővé tette, hogy sikerrel közvetítsen ortodoxok és katolikusok között, széles körre kiterjedő segítséget nyújtson a földrengés sújtotta Bulgáriában, Isztambulban számtalan zsidó menekült életét mentse meg, a II. világháborút követően pedig Párizsban fontos áttöréseket érjen el a nemzetek közötti párbeszédben. Ennek a mindig szerény, feltűnésre nem vágyó, örökké derűs embernek a legkiemelkedőbb tette azonban kétségtelenül az egyházi történelem legnagyobb ökumenikus zsinatának az összehívása volt. Már 14 éves korától elkezdte írni az Egy lélek naplója címen ismertté vált lelki naplóját, melyet majdnem haláláig vezetett. 1904-ben szentelték pappá, és nagyon fiatalon püspöki titkár lett Bergamóban, az I. világháborúban pedig tábori lelkészként és egészségügyi katonaként szolgált. 1919-től sorra kapta egyházi megbízásait: Olaszországban ő vezette a Pápai Missziót, majd 1925-től kilenc éven át Bulgáriában, az apostoli delegátusban látta el feladatait. A fáradhatatlan és mindvégig mosolygó, szociálisan rendkívül érzékeny Roncalli itt egy végtelen nyomorban élő, elkeseredett gyülekezetet talált, ám gyakorlatiasságának és optimizmusának köszönhetően feloldotta a bolgár kormány és a Vatikán közti feszültséget, valamint számtalan reformot elindított. 1935-től újabb kilenc nehéz évet töltött a török–görög apostoli delegátusban, majd 1944-től hét évet a párizsiban. Az egyház a legnehezebb helyzetben lévő helyekre küldte, ám mindenütt harmóniát és békét tudott teremteni. 1952-ben nevezték ki velencei pátriárkának, 1953 januárjában bíborosnak, majd 1958 októberében a hajdani bergamói parasztfiút, aki menekült a nagyság és hatalom elől, pápává választották. Épp ő – aki magáról azt mondta, „semmi vagyok és egy nagy semmit érek”– lett az egyház egyik legnagyobb reformere. A vatikáni zsinat ötletén állítólag ő maga is meglepődött, ám három éven át engedelmesen szervezte, mivel úgy gondolta, a sugallat magasabb síkról érkezett. Amikor 1962. október 11-én a Szent Péter téren fél millióan gyűltek össze és kezdetét vette a zsinat, már 82 éves volt és gyomorrákkal diagnosztizált súlyos beteg. A Szent Péter-bazilikában ülésező, a világ szinte valamennyi országából összesereglett püspökök, bíborosok és elöljárók közösen keresték az egyházi megújulás formáit és gondolták újra az evangéliumok üzenetét. Itt került kihangsúlyozásra XXIII. János pápa híres nyitóbeszédében az egyházi ítéletek és kiközösítések vége. Sokan felismerték, hogy a klérusnak az izolálódás helyett épphogy az lenne a feladata, hogy kimenjen a szegény emberek közé és osztozzon azok sorsában. A zsinat döntéseivel segítette, hogy folytatódjon az olyan emberek küldetése, mint például a szegények és betegek sorsában osztozó Teréz anya, Foucauld atya, Raoul Follereau, Don Milani, vagy Pierre abbé. A zsinat után lendületet nyert az egyházi ökumenizmus eszméje, továbbá olyan kezdeményezések is, mint a Dei Verbum kimondása, vagyis hogy Isten Igéjének kell életünk középpontjában állnia. Ekkor engedélyezték, hogy a latin helyett minden ország a saját nyelvét használhatja a szentmisén, valamint hogy a pap hétköznapi öltözetben is megjelenhessen. Itt vette kezdetét az egyház korábbi hibáinak felvállalása, ami lehetővé tette, hogy 1965 decemberében a VI. Pál pápa által lezárt, közel négyéves zsinat legvégén, több mint 900 évvel a keleti egyházszakadás után, a római és konstantinápolyi egyház vezetői visszavonják a kiközösítést, és a két egyházfő a hívek hatalmas tömege előtt megölelte egymást. XXIII. János pápa életművét a közvetlenül a halála előtt halálos betegen írt, a békéről szóló Pacem in terris enciklika koronázta meg. Élete 1963. június 3-án ért véget. XXIII. János pápát az őt korábban boldoggá avató II. János Pál pápával egy időben, 2014. április 27-én, az Isteni irgalmasság vasárnapján avatták szentté.

„A pápa elsősorban és kizárólag az emberiség legfőbb pásztora, aki arra van hivatva, hogy a lelkeket az örök üdvösség számára megnyerje és az igazságot a maga tisztaságában megőrizze és hirdesse. Az igazság és a jóság két szárny, amely a lelket a magasba lendíti. Ne akarjuk tehát a pápa alakját saját elképzeléseink képére és hasonlatosságára átformálni.”

„Kicsiségem és semmisségem tudata mindig jó tanácsadóm volt, mert ez őrzött meg alázatosságban és szerénységben, valamint megtanított örülni annak, hogy teljes erőmből állandóan az engedelmesség és szeretet gyakorlásának szentelhetem magam.”

„Alulról jöttem. Szűkös és igénytelen körülmények között, áldott szegénységben nevelkedtem, ami a magasrendű erények melegágya és biztosítéka.”

„Életemben mindig a legutolsó helyet kerestem.”

„A zsinattól azt várom, hogy friss levegő áradjon be az egyházba.”

„Amikor XXIII. János pápa meglátogatta a Szentlélek Kórházat, a főnöknő izgatottan odasietett hozzá, és így mutatkozott be: »Szentatyám, én a Szentlélek főnöknője vagyok.« A pápa így válaszolt: »Ó, gratulálok, ön igazán nagyra vitte. Én csak a Szentlélek szolgálója vagyok.«”

„A szolgák szolgája vagyok.”

Al-Ghazáli

1058 körül–1111 körül, a mai Irán

A

bú Hámid Muhammad bin Muhammad al-Ghazálí, perzsa származású szúfi misztikus, 1058 körül született a mai Irán területén fekvő Túsz városában egy szegény családban. Az iszlám megújítójaként összekötötte a hagyományokat őrző szunnita tanokat a szúfi misztikával. Édesapja mélyen vallásos ember volt, akinek korai halála után al-Ghazalit és fiútestvérét egy családi barát iskoláztatta, amíg örökségük kitartott. Al-Ghazali szülővárosában, kora nevezetes tudósaitól betekintést nyert az iszlám jogtudományba, a Korán magyarázatába, illetve a Mohamed próféta életéről és tanításairól szóló írásokba. Életének egyik meghatározó élménye volt, hogy amikor tanítója – a Dzsorzsanban tanító Abu-I-Qászim-al Iszmáillij előadásairól készített jegyzeteivel éppen úton volt hazafelé, azokat elrabolták tőle. Bátorságát bizonyítva visszaszerezte azokat rablóitól, viszont mélyen elgondolkozott azon, mi lett volna akkor, hogy ha a fontos tanítások örökre eltűnnek, ezért három évre visszavonult az összegyűjtött írásos tudás memorizálása és elmélyítése érdekében. Később Nísápúrban a helyi főiskolán a hírnesal-Dzsuvajní volt a tanára. Al-Ghazálí kitűnt rendkívüli szorgalmával és tehetségével. Dzsuvajni halála után al-Ghazálít meghívták a szeldzsuk szultánok befolyásos nagyvezírjének, Nizámal-Mulknak az udvarába, akit annyira lenyűgözött hatalmas tudása, hogy 1091-ben kinevezte őt a bagdadi muszlim főiskola legfőbb tanárává. Több száz diákot oktatott, hírneve és presztízse egyre inkább gyarapodott, de aztán súlyos morális és lelki válságon ment át. Az igazság keresésének vágya egész életében hajtotta, de sikerei növekedésével a mély vallásos élet gyakorlása egyre távolibbnak tűnt a számára. 1095 novemberében föladta karrierjét, elrendezte ügyeit, elosztogatta maradék vagyonát, és távozott Bagdadból. A szegény szúfik életét kezdte élni, és sokat írt, valamint imádkozott. Egy ideig Damaszkuszban, Jeruzsálemben tartózkodott, majd Mekkába zarándokolt, végül Túszban telepedett le tanítványai körében, akikkel lényegében egy kolostori közösséget alkottak. 1106-ban sikerült meggyőzni őt, hogy térjen vissza Nísápúrba, és újra tanítson. A legfőbb érv e döntés mellett az volt, hogy a hagyomány szerint minden évszázad elején fel kell lépnie az iszlám közösség megújítójának, és barátai állították, hogy ez a személy al-Ghazálí. Küldetése az volt, hogy az iszlámot a szabályokhoz való formai ragaszkodástól, az Istennel való élő találkozás belső misztériumává alakítsa át. Négyszáznál is több művet tulajdonítanak neki, ám valószínűleg korántsem írt ennyit. Minden munkáját a skolasztikus filozófiára jellemző felsorolásokkal, kérdésekkel és ellenkérdésekkel tarkítja. Egyik méltatója munkásságát a skolasztikus vitatkozó művészet legmagasabb megnyilatkozásának nevezte. Miután minden filozófiai tant megdőltnek vélt, hozzálátott egy új teológiai rendszer felépítéséhez, amely összhangban van az ortodox muszlim tanokkal. Úgy tartotta, hogy a tudományoknak a vallás és teológia tudományát kellene szolgálni, illetve, hogy a filozófia károsan hat a vallásra. Egyik ismert műve A vallásos tudományok felélesztése az iszlám tanairól és előírásairól szól, illetve bemutatja, hogyan lehet az iszlám tanításokra elmélyült és őszinte vallásos életet építeni, mely átvezet a misztika magasabb fokozataiba. Világi karrierjének föladását, és a szerzetesi életforma követését önéletrajzi művében, A tévelygésből kivezető útban mutatta be. A boldogság alkímiája című monumentális művében kifejtette, hogy a boldogság az „én” átalakulásában áll, és ez az átalakulás abból a felismerésből indul ki, hogy az ember elsősorban szellemi lény. A végső eksztázis al-Ghazálí szerint abban rejlik, hogy személyes tapasztalatokon keresztül felfedezzük a Végső Valósággal (Istennel) való azonosságot. Kiemelte, hogy csak néhány ember érte el ezt a legmagasabb boldogságot, amely az istenivel való egyesülés elragadtatása. Ezek az emberek a próféták, akik minden időben és helyen megjelennek hírvivőként, hogy emlékeztessenek az emberiség valódi és végső céljára. Al-Ghazali 1110-ig folytatta előadásait, majd visszatért Túszba, ahol 1111 december 19-én halt meg. Méltatói az iszlám bizonyítékaként is nevezték. Személyének hatalmas vallási jelentőségét az alábbi mondás is szemlélteti: Hogyha Mohamed után jöhetett volna még próféta, az bizonyára al-Ghazáli lett volna.

„Az embert ezen a világon fogyatékosság és tökéletlenség keretezi. De ha meg akar szabadulni az állati hajlamoktól, a vad és sátáni tulajdonságoktól, akkor elnyeri majd a boldogságot, magasztosabb és kiválóbb lesz, mint egy király, és gazdagodik az Úr szépségének látásmódjával. De ha a világ felé hajlik, és csak az állatok és vadállatok tulajdonságait tartja meg, jövőbeli állapota még az övéknél is rosszabb lesz… Menedékünk Istenben van!

„Aki ismeri önmagát, az igazán boldog.”

„A hívő ember szíve az Irgalmas két ujja között van.”

„De én a hit bizonyosságával és látásával hiszem, hogy nincs hatalom, sem erő máshol, csak a magasságos és hatalmas Istennél. Hiszem, hogy nem én indultam útnak, hanem ő indított el engem, nem én cselekedtem, hanem ő cselekedett általam. Ezért kérem őt, hogy előbb jobbítson meg engem és csak aztán jobbítson általam, először vezessen engem, és csak aztán vezessen általam. Az igazságot mutassa igazságnak, és adja meg nekem, hogy követni tudjam, a hamisról pedig hadd lássam, hogy hamis, s adja meg, hogy el tudjam azt kerülni.”

„Isten megismerésének ajtaja mindenekelőtt akkor nyílik meg az ember előtt, hogyha megismeri a saját lelkét, és megérti az igazságot a saját Szelleméről, amint az kinyilatkoztatott: »aki ismeri önmagát, az ismeri az Urat is.«”

Agrippa von Nettesheim

1486, a mai Németország–1535, a mai Franciaország

H

einrich Cornelius Agrippa von Nettesheim, a német polihisztor tudós, aki teológus, orvos, jogtudós, történetíró, tanító, alkimista, asztrológus és okkult filozófus is volt egy személyben, a XVI. század egyik legeredetibb és legizgalmasabb egyénisége, előkelő nemesi családban született 1486. szeptember 14-én Kölnben. Egész életére az igazság keresése és annak kendőzetlen kimondása volt a jellemző, ezért sokszor került másokkal összetűzésbe. Ez a rendkívül művelt és sokoldalú gondolkodó, az igazság kimondása miatt tulajdonképpen egész életében végig menekülésre kényszerült. 49 életéve során olyan sok történés volt és annyi kalandot élt át, hogy elképzelni is nehéz, hogyan férhetett bele mindez ennyi időbe.Egy ideig uralkodók, többek között I. Miksa német-római császár és I. Ferenc francia király kegyence is volt. Az Agrippa nevet már meglett emberként vette fel, utalva ezzel szülővárosa latin nevére (Colonia Agrippina). Korabeli feljegyzések szólnak róla, hogy már tizenkét éves korától Köln egyetemén jogot és orvostudományt tanult. A szellemi környezet és a klasszikus latin olvasmányok világa döntően befolyásolta a tudásvágyó ifjút, aki megszerezte a mesterfokozatot és egyszerre nyolc nyelven tanult. Ezen tudását későbbi politikai tevékenységében kamatoztatta. 1507-ben Párizsban okkultista társaságot alapított és alkimistaként tevékenykedett. Németországba visszatérve Johannes Trithemius apáttól tanult, aki azt javasolta neki, tartsa titokban okkult érdeklődését. Támadta kora tudományát és a skolasztikus filozófiát, míg rokonszenvezett a mágiával és misztikus tanításokkal. Egyes valláskutatók szerint a mágia Agrippánál szent tudományt, a bölcsesség és az önuralom egyfajta szintézisét jelentette. Filozófiájában az egyház őskeresztény szellemben való megreformálásának a szükségességét hangoztatta. Lelkes híve volt a zsidó kabbalának is, de arra is kísérletet tett, hogy az új platonizmus egyes elemeit összekapcsolja a mágiával. Kölnben Petrus de Ravenna jogi előadásait hallgatta. Ekkortájt került először összetűzésbe az egyházzal. A helyi dominikánusok elől először Mainzba, majd Spanyolországba vándorolt, ahol kardforgatásból tartotta fenn magát. 1509-ben visszatért a tudományhoz és héber nyelvet tanított a Dole-i Egyetemen Burgundiában. Itt franciskánus szerzetesek eretnekséggel vádolták meg, így újra menekülésre kényszerült. Patrónusa, Habsburg Margit hercegnő segítségével Londonba szökött, majd hazatért Kölnbe, ahol teológiát tanított, ám nyílt szócsatába keveredett a kölni egyházi inkvizítorral és emiatt innen is menekülnie kellett. Protekcióval sikerült császári szolgálatba állnia félig diplomata, félig kém státuszban, majd az I. Miksa császár által Velence ellen küldött seregekkel Észak-Itáliába tartott. Itt elérkezettnek látta az időt, hogy megállapodjék. Megnősült (egyes források szerint összesen háromszor nősült) és elhelyezkedett az egyetemen, ahol úgy magyarázta Hermész Triszmegisztosz írásait, hogy tanítványai még sokáig csodálattal emlegették. A történelem azonban ismét közbeszólt, a császáriak csatát vesztettek és Agrippának újra mennie kellett. Torinóba, majd Svájcon át Metz városába menekült. Itt ügyvédi állást kapott, de védelmébe vett egy fiatal, boszorkánysággal megvádolt parasztasszonyt, ami miatt őt magát is elítélték. Újra vándorútra kelt és Kölnben, Freiburgban, végül Lyonban folytatott orvosi gyakorlatot. Savoyai Lujza első orvosává nevezték ki, de itt is hamar kegyvesztetté vált. Ezt követően Antwerpenbe ment, ahol udvari történetírói hivatalt kapott, és orvosi praxisát is folytathatta. Olyan eredményesen gyógyított, hogy más városokból is konzíliumokra hívták. Ezután írta meg élete első nagy hatású munkáját A tudományok hiábavalóságáról címmel, ám a mű óriási felháborodást keltett. A tudományok, köztük az orvosok nagyképűségét és ellentmondásait pellengérezte ki. Nem sokkal később adta ki Az okkult filozófia három kötetét. Ezután újra menekülnie kellett, de ekkor már sehol sem látták szívesen, és többször le is tartóztatták. Állítólag élete végére csak két fekete kutyája, Monsieur és Mademoiselle maradtak hűséges társai. Agrippa, a világunk szellemi életére oly nagy hatást gyakorló tudós 1535-ben halt meg Grenoble-ban, teljesen egyedül, egyes források szerint igen nagy nyomorban.

„Valóban Isten egyedül az igazság forrása, melyből annak, ki az igaz doktrínára vágyik, innia kell. Mert nincs, s nem is lehet a természet titkainak olyan tudománya, melyet nem az isteni inspiráció fed fel… Mert ő adta nekem a dolgok biztos ismeretét, hogy értsem a világmindenség szerkezetét és az elemek működését, az idők elejét, végét és közepét…”

„Mivel az ember Isten legszebb és legtökéletesebb alkotása és képmása, és mivel nem egyéb, mint a világ, csak kicsiben, más dolgoknál tökéletesebb összetételben és finomabb összhangban, magasztosabb méltósággal tartalmazza és hordozza magában az őt körülvevő valamennyi számot, mértéket, súlyt, mozgást, elemet, s minden egyebet. Benne pedig mindaz – mint legfelségesebb alkotásban – a más összetételekben található közönséges összhangoknál messze fenségesebben jelenik meg.”

„A világ hármas: elemi, égi és szellemi. Benne minden alacsonyabb rendűt valami magasabb rendű irányít, s mindent a megfelelő erők befolyásolnak – így maga az Archetípus és Legfőbb Alkotó is angyalok, égkörök, csillagok, elemek, állatok, növények, ércek és kőzetek útján ömleszti belénk mindenhatóságának erőit – oly dolgok útján, amelyeket mind a mi szolgálatunkra hozott létre s teremtett egykor. Joggal hiszik tehát a mágusok, hogy mi pedig ugyanezeken a fokozatokon és világegységeken át ugyanehhez az Archetípushoz, minden világok alkotójához és eredendő okához, mindennek indokához és eredőjéhez emelkedhetünk.”

„Mindent, ami a dolgok alaptermészetéből állítható össze, számelvek alakítanak, az alkotó lelkében ugyanis számelvű volt a minta, amelytől a sok-sok elem származik, és az időrend, a csillagok mozgása és az ég forgása, a mindenség létével egyetemben, mind-mind számkapcsolatokon alapul. A számok tehát nagy és magasrendű erőkkel hatalmasak.”