JACEK DUKAJ

Érkezés a sötétségbe

HARDWARE DREAMS

GABO

A fordítás és szerkesztés az alábbi kiadás alapján készült:

Jacek Dukaj: Starość Aksolotla – Hardware Dreams

Wydawnictwo Literackie, Kraków 2019

Fordította: Mihályi Zsuzsa

Borító és illusztrációk: Marcin Panasiuk/Platige Image és Marek Pawłowski (10., 36., 56., 142., 268. oldal)

Emblémák: Grzegorz Wróblewski, Marcin Karolewski, Paweł Walczak/Juice

Robotmakettek: Alex Jaeger

Borítótipográfia: Szabó Vince

Tördelés: Gelányi Mariann

Copyright © Jacek Dukaj, 2015

Hungarian translation © Mihályi Zsuzsa, 2021

Hungarian Edition © GABO, 2021

Cover and illustrations © Alex Jaeger, Marcin Karolewski, Marcin Panasiuk/Platige Image, Marek Pawłowski, Paweł Walczak/Juice, Grzegorz Wróblewski

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus verzió v1.0

ISBN 978-963-566-159-6

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Takács Gábor

TARTALOM

APO

POSZTAPO 1K

POSZTAPO 10K

POSZTAPO 100 K

Ez filozófiai tekintetben olyan siralmas, hanyatló időszak volt, hogy a lélek létezése ellen szóló komoly érvnek tekintették azt a tényt, hogy boncoláskor nem találták a lelket. Nem alaptalanul állíthatnánk, hogy ha megtalálnák, az komoly érv lenne a materializmus mellett.

NYIKOLAJ BERGYAJEV

Az Apokalipszis napján, mielőtt meghasadt az ég, együtt ebédelt az egész csapat a plázában, Grześ pedig azért élte túl – ha túlélte –, mert átütötte a fürdőszoba falát a felső szomszéd roncs mosógépe, eláztatta a kilógó vezetékeket, és elszálltak a biztosítékok az egész vezetékrendszerben.

Mióta elvégezte a technikumot, ő számított a ház ezermesterének, ott vacakolt négyig. Aztán inkább bement a munkahelyére, hiába volt szabadnapja, hogy behozza az előző napi lemaradást.

Az IT-részleg, a pince volt a leghűvösebb. A Góré kedvelt szokása volt, hogy a különösen stresszes napokon lejött hozzájuk, és halántékát a szerverszekrény hűs burkolatához szorítva elkortyolt egy jeges kávét.

Grześ bement, föltette a sötét szemüvegét. A Góré fölemelte a bal szemhéját.

– Nehogy azt hidd, hogy nem látlak.

– Én nem látom magát.

Megbotlott a tekergő kábelekben.

– Fuck.

– Nem látsz semmit. Kéményseprők estek neked?

– Haha.

– Irány a mosdó.

Tényleg csupa gépzsír meg kenőolaj volt. Mire visszaért a mosdóból, már egész más hangulat uralkodott a szerverteremben: a Góré feltűrte az ingujját, és angolul rikácsolt valamit a telefonba. Rytka egy külső egység billentyűzetét csépelte egy bepörgött jazz-zenész tempójában, Gólya, Józuś és Tatár pedig tátott szájjal meredt a monitorokra, lengyel és külföldi híroldalakat pásztáztak.

– Mi van?

– Kibaszott Armageddon – sziszegte Rytka, föl sem emelve a fejét.

Senki sem akarta kifejteni, mintha megsüketültek volna. Grześ ráment a gazeta.pl oldalra, és elolvasta a vastag betűkkel vöröslő címet: PUSZTULÁS?! NEUTRONHULLÁM VARSÓBAN 19.54-KOR. Aztán a gazeta.pl átváltott Error 404-re.

– Tulajdonképpen mi az a neutronhullám?

– Guglizz rá, isten barma!

All that lives must die,

passing through steel to eternity.

Mindenki guglizott. Lehalt a Wikipédia. Külföldi portálokon talált közérthető magyarázatot: a neutronbomba nem lökéshullámmal, hanem úgynevezett gyors neutronokkal öl; az épületek, gépek érintetlenek maradnak, a szerves anyag viszont megsemmisül – egyelőre ez tűnt a katasztrófa legtalálóbb diagnózisának.

Csakhogy a neutronbombákról azt állítják, hogy nem túl nagy a hatósugaruk, és napok telnek el a besugárzástól a halálig. Itt viszont szinte egy pillanat alatt égtek meg az emberek, az ázsiai metropoliszok utcai kamerái azt mutatták, hogy szinte azonnal elterül több ezer gyalogos, a holttestek sora fölött csak a szél zörgeti a reklámtáblákat, kavarja a szemetet.

Tatár atomfizikusként végzett, tudnia kell.

– Hogy lehet ez?

– Nem lehet! – nyögött fel Tatár sápadtan. – Kioltja a légkör.

– Nem oltja ki.

– Ki kell oltania! Még a fúzióból eredő, tizennégy megás neutronokból is alig jutna el valamennyi a föld felszínéig.

– Megás?

– Megaelektronvoltos. Aztán már ott van a relatív sebesség, nem tudom, mi lehet, neutroncsillag-ágyú, vagy mi a szar.

– Vagyis föntről jön.

– De látod, hogy nem a napból.

Ha a nap perzselt volna így, akkor Lengyelországban nem maradt volna életben senki, hiszen Lengyelország a nappali féltekén helyezkedik el, és 16 óra 41 perc 17 másodperc volt. Grześ megforgatta a bolygót a BBC Flash szimulációjában. A nyugati hosszúság 123°-ától a keleti hosszúság 57°-áig terjedt a hullám, nagyjából az ekliptika síkjában, és a Föld forgásának megfelelően, vagyis nyugati irányban haladt. Három órájuk és tizenhárom percük maradt a pusztulásig.

Hacsak el nem enyészik addig a hullám, ugyanolyan váratlanul és megmagyarázhatatlanul, ahogy megjelent.

HALÁLSUGÁR

A szerves anyagra halálos sugárnyaláb. A Föld forgásával összhangban húzódik nyugatra, mindig a földgolyó egyik féltekéjére terjed ki.

Grześ utánanézett a Google-on, hogy mi van a bányászokkal és a tengeralattjárók legénységével. Nem védi a szerves anyagot a föld- és a víztömeg? Vagy összekeverte a neutronokat a neutrínókkal?

– De nem a besugárzástól halnak meg. Mintha inkább a fehérje csapódna ki bennük.

– Égi mikrosütő.

– Akkor a műanyagnak is ugyanúgy meg kellene olvadnia, nem?

– Méri ezt valaki egyáltalán?

– Automaták. Távolról kell behatolni a haláldélkörön túli laborgépekbe, átvenni az irányítást a műszerek fölött, leszedni az adatokat műholdon keresztül.

Rytkára néztek.

– Kopjanak le, uraim – kérte udvariasan, a billentyűzet fölé görnyedve. – Nem tudok koncentrálni.

Grześ megtapasztalta a személyiség klinikai megkettőződését: néhány óra múlva halott lesz, ugyanakkor úgy figyeli magát, mintha egy legóváros emberfigurája lenne; kezeket föl, kezeket le, jobbra nézz, tedd le, állítsd föl, cseréld ki a kockákat.

Kiment az IT-teremből.

A felsőbb szinteken egész más volt a hangulat. A dolgozók nagy része, akik még nem mentek haza, a híroldalak előtt csoportosultak, kávét vagy sört kortyolva kommentálták a gore képeket; egy idősebb titkárnő idegesen vihogott, ez volt itt a stressz legdurvább jele. A főkönyvelő sietve adogatta el az ázsiai társaságok részvényeit, a jogi osztály az ügyfelek és az alvállalkozók tömeges elhalálozása miatt felbontott szerződések nyomán adódó kártérítéseket írta össze. Hát igen, gondolta Grześ, hiszen ez kézenfekvő: a valóságban képtelenség ez a hollywoodi Armageddon.

Filctollal kiírták a faliújságra, mely egységek helyezkednek el azon a délkörön, ahova éppen eljutott a gyilkos sugárzás.

Grześ vett az atutomatából egy Snickers szeletet meg egy dobozos kólát, aztán visszament az IT pincéjébe – és egy pillanat alatt szertefoszlott minden reménye.

A Góré törökülésben kuporgott a sarokban, a szemetes mellett, és dühösen zokogott az okostelefonjába. Gólya belogolt az MMO-jába, és végigloholt a néptelen kútbörtönökön. – Legalább megcsinálom az utolsó szintet. – Tatár viszont bezárkózott a mosdóba, és olyan hangokat adott, mintha agyevős horror zajlana odabent.

Az ajtó fölötti óra mutatója számolta a másodperceket. Tizenhét óra tizennyolc perc volt.

Grześ megitta a kólát, megette a Snickerst, és a vérébe áramló cukor összeragasztotta a tudatát. Grześ visszatért a való világba.

Hívta Dankát; foglalt. Hívta a bátyját; foglalt. Hívta az apját – ebben a pillanatban lehalt a mobilhálózat.

Józuś a sarkán hintázva verte a fejét a klíma burkolatába.

– Ilyen nincs baszki ilyen nincs ilyen nincs.

Rytka már nem a klaviatúrát püfölte; most szó nélkül, karba tett kézzel, egy viszolygó boszorkány arckifejezésével ücsörgött.

Grześ odaguggolt mellé.

– Mi legyen?

– Menjünk el berúgni.

– Mit találtál?

– Bejutottam a kínai műholdakba. Egyenesen a Kuo Csia Hang Tien Csutól[1] kapom a feedet.

– Egész Ázsia megégett, Ázsia és Amerika egy darabja, láthatod élőben a CNN meg az Al-Dzsazíra webkameráin.

– A delta-feszültség nyers adatait akartam leszedni, a Föld forgásához mérten.

– És mi van a feszültséggel? Csökken?

– Az első tizenkét másodpercben ugrásszerűen nőtt, utána olyan lapos a görbe, mint az asztallap.

– Mi a túró ez? Szupernóva[2]?

– Egy szupernóva szénné égetett volna mindannyiunkat, minden hosszúsági fokon. Anyway. Igyuk le magunkat.

Rytka a földön ült, és még komorabban harapdálta az ajkát.

Grześ oldalba bökte a könyökével.

– Nem lesz baj.

– Mit makogsz?!

Grześ a fülébe súgta:

– Mindannyian ugyanabban a másodpercben halunk meg.

Rytka összerezzent, mintha ostorral csapott volna rá. Aztán rögtön felsóhajtott, rákacsintott, halványan elmosolyodott, és – megnyugodott.

Átmentek a konyhába teát főzni.

– Tudtam, hogy lesz valami ilyesmi. – Rytka a bögre teát fújdogálva, elgondolkodva nézte a vonalat, ahol összeért a fal és a plafon. – Nem lehet akkora mázlija az emberiségnek, hogy a végén ne kapjunk egy jókora maflást a pofánkba.

Elfogyott a cukor; Grześ a szekrényben, a hűtő mögött, a mosogató alatt keresgélt, aztán bekukkantott a raktárba.

– Láttad ezt?

– Mit?

– Ezeket a dobozokat.

Grześ cégjelzéses kartondobozokat húzott ki a folyosóra, még ki voltak párnázva polisztirollal, mintha megreklamált visszáruk lennének. Alattuk öreg Nvidiák és Realtekek álltak halomban.

– A főnök suvasztotta ide.

InSoul3. Oldalt, a gyártó logója alatt vigyorgó gémerek képe virított a dobozokon, kristályos agyukból bolygók, holdak, csillagok, galaxisok lövelltek elő, mint egy szökőkútból.

Grześ és Rytka némán összenézett. Újfajta feature Xbox-hoz és PC-hez. Eleinte megnyomták a promóját (százmilliókat toltak a technológiába), de hamar felszólaltak ellene a különféle vallási, politikai és orvosi mozgalmak, sőt a fogyasztóvédelem is. Ezek után a cégek visszavonulót fújtak, bár úgy tervezték, nagyot kaszálnak majd az applikációkon és a játékokon. Az eszközök azóta nagyrészt felbontatlanul lapultak a dobozokban. Aztán kiszivárogtak a forráskódok, és amatőrök kezdtek írni hozzájuk mindenféle fura, anonim módosítást, többek között a mind copy & paste funkciót, hogy minél élethűbben viselkedő avatár botokat generáljanak.

A cég a legdrágább ipari verziót vette meg egy kiárusításon, voltak hozzá klinikáknak és egyetemeknek szánt applikációk, az akkor elérhető legnagyobb felbontású szkennerrel. Aztán megint történt egy affér, kiszivárogtatás a konkurenciának, ami után a Góré még hónapokig tervezte, hogy univerzális hazugságvizsgálóként fogja alkalmazni az IS3-at. De közbeléptek a jogászok, és a Góré tervéből nem lett semmi. Maradtak a dobozukban a cégjelzéses, lefóliázott gépek, az IT-pince sarkában, magasra tornyozva. Lassanként fel-feltünedeztek az Allegro licitjein, ott vadászták le őket fél áron a neuroszoft[3] autodidakta zsonglőrjei. Grześ letépte a fóliát, elővett egy szettet. Egy gumisapkafélét kellett a fejére húznia a felhasználónak, a számítógépbe pedig egy köteg kártyát kellett behelyezni a megfelelő processzorokkal. Ezek vastagabbak voltak, mint a legújabb 3D-s grafikus kártyák; csak a hűtők jó fél kilót nyomtak.

Amíg Grześ a szettel küzdött, Rytka a használati utasítást olvasta.

– Rengeteg meló meg a konfiguráció.

Grześ az órára pillantott.

– Belefér?

Rytka vállat vont.

– Durrantsd be, meglátjuk.

Tatár gépét választották, aki mostanra már minden bizonnyal belefulladt a klozetba. Grześ bebújt a gépek alá, átkötötte a portokat, átnézte a kábeleket. Rytka pedig a saját gépére töltötte le az InSoul3-hoz írt amatőr applikációkat. Közben percről percre lassult az adatátvitel.

Test, szép hazám!

Két óráig tartott a konfigurálás, aztán zöld jelzést adott a diagnosztika a RAM-nak és a processzoroknak.

Gólya a falnál figyelte őket, már rendesen be volt tépve a fűtől.

– Játszottam már ilyet. Nem gyenge.

Grześ előkászálódott a ventilátorok és kábelek közül, leporolta a nadrágját.

– Ez nem játék, van cheatkódunk a teljes szkenhez.

Gólya odalépett, meglóbálta az ujján az új gyártmány illatát árasztó headsetet; a sapkából beszédhangok szivárogtak.

– De hát ez játékszer, nyilván tudjátok ti is, nem bírja beolvasni az egészet, úgy értem, az agykéreg minden atomját.

– De honnan tudod, mennyit kell beolvasni? Az is lehet, hogy ez pont elég. Ennyi erővel megkövetelhetnéd a kvarkok és húrok letapogatását is.

Gólya mélyet szippantott a dzsointból.

– Kértek? – kérdezte füstöt okádva. – Kandahar Blood. Pont apokalipszisre való.

– Nem fogom elfüstölni a neuronjaimat az utolsó órában.

– De hát ez gyógyfű…! Ha el tudta érni, hogy jó képet vágjak a világvégéhez, akkor mindenkinek jó. Még neki is.

Ez a Góréra vonatkozott, aki olyan tébolyultan kétségbeesett tekintettel szaladgált az épületben, hogy még a legnagyobb hisztérikák is sóbálvánnyá váltak volna a látványtól. Most ért vissza az IT-be. Levette a nyakkendőjét, összeszorított öklére tekerte, aztán kibontotta, olyan lendülettel, mintha egy Tyson elleni bokszmeccsre készülne a bandázzsal.

Rytka és Grześ feldobott egy pénzérmét.

– Írás.

– Nyomasd.

Rytka leült a klaviatúrához, Grześnek maradt az IS3 szkennere.

Gólya megkínálta a Górét egy mikroszkopikus méretűre tekert dzsointtal. A Góré csak kiköpött. Vacogott a foga, remegett a keze.

Grześ fölvette a sapkát, Rytka beállította a felbontást; Grześ levette a fejéről a sapkát, megint ellenőrizték a konfigurációt. Még mindig zöld.

– Adott valami becslést, mennyi ideig tart a teljes beolvasás?

– Rosseb tudja, az addon[4] majd átveszi a kontrollt, és addig másolja a képet, amíg ki nem hozza a fejedből, amire szüksége van.

– Nem tudsz átlagot számolni az eddigi felhasználók történetéből? Hogy maradjon idő a te másolatodra is. Ki csinálta az addont?

– Karabahi diákok, Uralocska Team. Elolvasod?

– Google fordító nélkül? Kösz, nem.

A híroldalakon elesett Athén, aszfalton heverő turistákat mutattak a kávéházak és a műemlékek kamerái, mintha hőguta verte volna le őket a méltóságteljesen mozdulatlan kő- és téglaromok előtt.

– Az elnök úr nem kapott kedvet?

– Ki nem szarja le a hülye avatárotokat, úgyis mindjárt kinyiffanok!

– De a lélek, a lelke túléli.

– Milyen kibaszott lélek, magad vagy a lélek, húzz el innen, ezek az én szettjeim!

És a Góré felpattant, hogy kirugdossa őket a pincéből.

Grześ pofán vágta egy régi Lenovo ultrabookkal; a főnök magatehetetlenül rogyott össze.

– Számítógépek irányítják a világot.

– True.

– Adj neki, Rytka.

Grześ fölvette a sapkát, Rytka nyomott egy ENTER-t; indulás.

POSZTAPO 1K

A kéttáblás óriásplakát alatt, amely Michael Bay filmjét, a Transformers 9-et hirdette Tokió néptelen bevásárlónegyedének közepén, két manga szexbot püfölte egymás polimerfejét.

Grześ most vesztette el a bal lábát, ezért az utca ellentétes oldalán álló kioszk tetején fekve, mint egy öreg mesterlövész, kilőtte a Drótot. Talált, a Faraday[5] mintaszerűen kivetődött, és úgy terült el a két szexbot egy pillanat alatt, mintha lefejezte volna őket. Grześ felugrott örömében, de megint elfelejtette, ki ő és hol van, ezért a kartontetőn keresztül a bódé belsejébe zuhant a Vetővel és a földelőkábellel együtt. Grześ egy Mihara Yasuhiro-féle, féltonnás Star Trooperrel[6] közlekedett Ginzában.

Műholdon keresztül visszapingelt a szövetségnek, és elkezdte feltekerni a Drótot, de ekkor rátámadt egy csapat plüssmackó.

Térdre esett, páncélozott öklére támaszkodott, így várta ki az irigocsik[7] első és második hullámát. Mire feltápászkodott, a játékfigurák már az aszfalton és a régi szemétkupacok alatt viháncoltak, mintha halak lennének, és egy nagy hullám vetette volna partra őket. Nemcsak mackók voltak, hanem kutyusok, cicák, pokémonok, sárkányok, a legkülönbözőbb fantasztikus és mitológiai szörnyecskék is, meghökkentően nagy szemekkel.

Miután visszaugrált a lelőtt szexbotoktól – kivette belőlük a processzorokat, reggel majd hazaviszi az egész hardverzsákmányt –, a féllábú Grześ megint elveszítette az egyensúlyát, és nagy robajjal elvágódott a csomókban csüngő, vastag kábeleket tartó oszlopok alatt.

Most majdnem egy síkban tudtak egymásra nézni az irigocsikkal. Egy elnyűtt Totoro álmosan kacsintott a Star Trooperre, és odanyújtotta a mancsát. Grześ intett a plüssnek. A játékszer villogni kezdett, és ügyetlenül odatotyogott hozzá.

Mire föleszmélt, egy Totoro, egy mackó és egy Hello Kitty tapadt titánötvözet mellkasára.

Felállt, és a Vetőre támaszkodva, sántikálva elindult. Körülnézett. A plüssök a nyomában.

Grześnek hiányzott a fél lába, nem tudott elszökni előlük.

– Csak meg ne fojtsatok.

Az irigocsik nem tudnak sem lengyelül, sem angolul. Csak az éjszakai Tokió halványuló fényei válaszoltak neki pislákoló morzejelekkel. A PosztApo 847. napja volt, új örökkévalóság nyílt meg Grześ előtt.

A negyvenemeletes Aiko bérház alatti mélygarázs műhelyében küszködött, próbálta beszerelni a tartalék végtagját. A Mihara Yasuhiro-féle butikholmihoz becses ritkaság az alkatrész. Annál is ritkább az olyan képesség, ami be tudja üzemelni ezeket az alkatrészeket. A tokiói Royal Alliance[8] transzformerei mindig Grześt keresték meg, ha kellett valami; most sokszor úgy érezte, mintha ő lenne a fél világ ezermestere. A póthardver egyfajta fizetség volt a szolgálataiért. Több száz kisebb-nagyobb robotalkatrészt halmozott fel a fal mellett és a polcokon.

Több terabájtnyi termékleírást és felhasználói kézikönyvet tárolt diszkeken, papíron pedig bibliavastagságú urban hardware-katalógusai voltak. Külön ismertették a házi, az utcai, az ipari, az orvosi, a városgazdálkodási, a katonai, a szórakoztató, és légi és víz alatti mechek fajtáit. Fokozatosan, lapról lapra alakultak át a típusok drónokká, aztán finoman átlényegültek helyhez kötött hardverré és Matternetté[9]: az Internet of Matter RFID-n, infravörösön és NFC-n alapuló, mindenütt jelen lévő mikroprocesszorok szerver nélküli hálózatává.

A Pusztulás előtti évtizedben dollármilliárdokat öltek ebbe az ágazatba. Nőtt a munkanélküliség, miközben a vállalatbirodalmak egymás után tértek át az emberi munkaerőről a robotokra; öregedtek a társadalmak, az idősgondozásban is érzékeny és türelmes automatákra volt szükség a biológiai gyerekek és unokák helyett; és persze egy katonamech, még ha egy vagyont ér is, a közvélemény szemében nem kerül semmibe, ha elesik a harctéren.

Még tíz-tizenöt év, és több millió ilyen, rádiópórázon vezetett munkarobot lett volna a világon. A Pusztulás viszont a folyamat kezdetén csapott le.

Ha be tudott volna telefonálni egy mechszervizközpontba…! Igazság szerint ezek a katalógusok prototípusokat és mintadarabokat mutattak be. A japán kézikönyveket most sem tudta elolvasni, pedig Grześt ezek érdekelték a legjobban.

A műhely mélyén lévő Faraday-kalitkában Grześ három komplett szexbotot, egy medicust[10] és egy cserebogarat[11] tárolt.

Az irigocsik nem mentek közelebb a kalitkához; összegyűltek a sarokban, és figyelték Grześt, mint a rémült kölyökkutyák.

– Nem javítlak meg benneteket – mondta nekik megint, abban a biztos tudatban, hogy nem értik. – Nem vagyok informatikus. Csak karokat, lábakat tudok összerakni.

Évekkel a Pusztulás előtt olyan szinten nőttek össze az informatikusok az Algoritmussal, hogy teljesen leváltak a hardverről. Így alakult ki egy különálló klán IT-szakemberekből, akiknek az volt a legfőbb elfoglaltságuk, hogy íróasztalok és konzolok alatt kúsztak-másztak, és azt a felbecsülhetetlen értékű tudást őrizték a fejükben, hogy melyik kábelt melyik lyukba kell bedugni, és milyen kártyák milyen radiátorokkal hasítanak a legjobban.

Grześ volt az IT-pincéje azoknak, akik az IT-pincékben dolgoztak.

Dupla szűrős USB-vel kapcsolódott rá a laptopra, amelyet az Aiko-épület tetején lévő műholdas antennához csatlakoztatott. A királyiak éppen a nagy-tokiói befolyási övezetük határait frissítették az oldalukon, színekkel jelölték a tókai és hamaokai erőművekből kiinduló elektromos vezetékeken tapasztalt riasztásokat. Zöld lámpa égett a JPX[12] Nihonbasi Kabutocsóban[13] lévő szerverközpontjánál, ahol a legtöbb tokiói királyi transzformer elvégezte az átalakulást. A kióbasi[14] Csuó Akacsócsin bárban hét transzformer jelenlétét jelezte a számláló.

Grześ az egész új lábán végigvezette a tesztert, csinált néhány guggolást, felsóhajtott, és intett a plüssöknek.

– Na, gyertek a papához. Valahogy összeraklak benneteket.

A plüssök félénken pisszegtek, és még tágabbra nyitották képregénybe illő szemüket.

Azzal kezdődött az egész, hogy Grześ összerakta magát.

Vlagyivosztokban tért magához. Olyan bámulatos módon fonódtak össze a nyilvános, privát, katonai, kormányzati és kereskedelmi hálózatok Oroszországban, hogy egyes-egyedül a sors kezétől függött, vajon egy kijelölt szerver féregnyúlványában köt ki mindörökre, vagy egyenesen az FSZB vagy a Pentagon virtuális infosztrádájára suhan.

Grześt pedig élve eltemette. Ott ébredt föl, nem voltak érzékszervei, nem volt teste, csak ösztönei és fájdalomküszöbe. Maga volt az örökkévalóság – azaz négy és fél perc –, amíg ebben a cellában vergődött, aztán talált egy vékonyka, egybites rést, és a helyi Matterneten keresztül bejutott a városi iparikamera-hálózatba. Végigpásztázta a holttestekkel borított, néptelen utcákat. Depresszióba zuhant, másodpercenként száz tickre lassult.

Csak miután lehalt négy partíciója, és túlmelegedtek a processzorok a Gazprom vlagyivosztoki LNG-központjában, akkor aktiválódott az önfenntartó ösztöne, akkor szedte össze magát Grześ, akkor tört ki az apátiából.

Áttelepült a Csendes-óceáni Állami Orvosi Egyetem gépeire. Ott kisajátította magának a teljes tartalék erőforrást (a kórháznak volt egy benzines generátora a hálózat adminszintjén bekötve). És két gigahertznél visszatért Grześ kíváncsisága.

Ki élte túl? Mi lett a családjával, az ismerőseivel? Mi lett az egész világgal?

Vlagyivosztoki szervereken dekkolt, mert az Apokalipszis napján valahogy így terítődött szét. Az egyes számú Grześ-másolat nyilván a varsói cég gépein őrlődik valahol, akárcsak az első backup; aztán van a Google backupja, még egy backup a felhőben, és csak ezek után jött a negyedik, a vlagyivosztoki. Műholdakra nem juthatott ki, a nyílt világhálóra sem, ez mentette meg.

A százszemű CCTV-vel szúrta ki a segwayeket, egy javítóműhelyben álltak az Amuri-öböl partján. Némelyiket emberi közreműködés nélküli járőrözésre tették alkalmassá a helyi őrző-védő cégek számára, ezeknek nyilván van valamilyen rádiós bemenetük; egyébként a Matternethez, a tucatnyi konkurens protokollal összezilált, tárgyakat összekötő hálózathoz tartoztak. Elvileg folyamatos összeköttetésben kell lenniük a környezetükkel. Egész más szemmel nézte az Internet of Mattert az, aki gyakorló felhasználója volt. Grześ állandóan magyarázkodni kényszerült az ügyfelek előtt, hogy miért nem olyan okos az okosotthonuk, miért nem tud szót érteni a hűtőszekrény a sütővel, miért tűnnek el a kulcsok újra meg újra, hiába van három RFID-címke mindegyikben.

Félórányi elég ügyetlen kísérletezés után sikerült meghekkelnie az egyik kétkerekűt. Ide-oda gurult vele, utcaszintről figyelte meg a halott, hideg várost, parti sétányokról nézte a hullámzó víztömeget… És Grześt újra nehéz bánat borzongatta meg.

Visszament a műhelybe, feltört néhány szerelőgépet, beépített a segwaybe egy kézmanipulátort meg egy erősebb adót, és miután így felépítette magát, elindult keresni egy működő internetterminált. Az föl sem merült benne, hogy maga az internet sem működik.

A Fokin tengernagy utcán szlalomozott összevissza parkoló autók, beton virágtartók, aszott emberi és madártetemek között. Jobb felől, egy üzlet kirakatában mozgást észlelt, odafordította a kameráját, de persze a saját mozgását, pontosabban a segway, vagyis Grześ mozgását látta.

Grześ a tükörképére pillantott, „Wall-E”, gondolta, aztán gurult tovább, míg az InSoul3 karabahi verziójának neurofájljaiban több terabájtnyi freudi asszociáció borult fel.

Menet közben belesett az épületek belsejébe, számítógépeket, monitorokat, billentyűzeteket, életadó oxigént látott. Az a baj, hogy primitív módon építették a várost, nem alkalmas mozgássérültek közlekedésére, vagyis segwayre sem.

Végül egyszerűen kivette a tabletet egy anorexiás múmiává zsugorodott női holttest kezéből, amely egy terebélyes fa alatt álló padon hevert a parkban.

A tablet működött, az érintőképernyő kezelésével viszont sehogy sem boldogultak Grześ egyetlen végtagjának kemény és szögletes ujjai; a képernyő egyébként csak az elektrosztatikai változásokat érzékelte.

Törte a fejét (vagy amit helyette viselt), két keréken cikázva, kamerával pásztázva a hullaházszerű utcát. A tablet tulajdonosa, egy farmeros-pólós, valamelyik bollywoodi sztárra fazonírozott ázsiai nő fekete szemekkel bámulta a madarak, füst és szmog nélküli, csúf eget. Egy fuvallat a fejére tapasztott egy nejlonszatyrot; most úgy nézett ki, mintha a fólia alatt levegőért küzdve fulladt volna meg.

Grześ a keze után nyúlt, és leszakította a múmia mutatóujját. Ettől kezdve ezzel az ujjal kezelte a tabletet.

Tizenhét hálózatot mutatott a rendszer, kettő volt jelszó nélküli, Grześ ráment a legerősebb jelre.

Természetesen a Google volt a böngésző kezdőoldala. Amíg betöltődött a lakcíme, Grześ szinte érezte, hogy könnyek gyűlnek a szemébe (nem voltak könnyei, nem volt szeme, csak érzései).

Olyan volt, mint hazatérni a szülőföldre, megpillantani szülővárosunk háztetőit vagy érezni a gyerekkori kenyér ízét – itt térdre kell rogyni, és megcsókolni a Google szent földjét.

Alig egy másodpercig tartott, aztán meglátta a többit. A kereső kezdőoldalán egy mangaszerű kis robotokat ábrázoló grafikát látott, a figurák vaslemezzel és fóliával burkolták be négyszögletes fejecskéjüket. KEEP YOUR MINDS CLOSED! Grześ odabökött a hulla ujjának hegyével. Kinyílt az APOCALYPSE FAQ.

Szeretnél többet tudni?

A FAQ első pontja: semmi szín alatt ne csatlakoztasd az internethez azt a gépet, amelyiken beolvasod magad!

Aztán listák következtek a kontaktcímekkel, nyelvi, kulturális, vallási zónákra osztott portálok, HTL- és MTL-táblázatok[15], vitafórumok, az összeomlástól óvó blogok linkjei.

Mert persze nem csak Grześnek és Rytkának jutott eszébe az IS3.

Hogy lehetett ilyen önimádó módon vak! Hiszen aligha feltételezheti, hogy több milliárd ember közül egyedül az ő neuronjaik szikráztak fel ilyen szerencsésen.

Még kié? Elkezdte kiguglizni a családtagjait, ismerőseit. Danka – túlélte, túl kellett élnie, érzi, hogy túlélte. Nem. Nincs Danka. Az öccse, az apja – ők sem élnek. Rytka sincs.