Fotó: Soós László

Szerző: Dr. Kovács Lajos

Borítóterv: Müller Péter

© Dr. Kovács Lajos

© Cser Kiadó, Budapest, 2026

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet, illetve annak részeit tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában vagy eszközzel – elektronikus, mechanikus, fényképészeti úton vagy más módon – közölni a kiadó engedélye nélkül.

ISBN 978-963-278-815-9

Kiadja a CSER Kiadó

Felelős kiadó: a kiadó vezetője

1114 Budapest, Ulászló u. 8.

Telefon: +36 70 434 2889

E-mail: info@cserkiado.hu

Honlap: www.cserkiado.hu

Szerkesztő: Cser Judit

Tördelés, nyomdai előkészítés: Mahboubi Salim

Tartalom

Bevezető

1.

Bevezető

A fényképek felhőtlen, téli boldogságra utaltak. Ápolt, csinos, szőke asszony, egyik kezében síléceket tartva színes kezeslábasban, kötött sapkával a fején, vakítóan fehér, havas háttér előtt állva átkarolja egy kissrác vállát, és mindketten szélesen mosolyognak. Egy másik képen két fia között áll a nő, a kisebbik nokedli tapad az anyjához, mint címke a sörösüvegre, mellettük szánkó. A családfő egyik képen sem látható, nyilván ő fotózott. Mindenkin látszik a szertelen jókedv, a szikrázóan tiszta hegyi levegő jótékony hatása, a családi harmónia, a jómód. Szabadságos idill.

A fotók a szegedi Z. Nagy családról készültek, talán valahol az Alpokban.

Valamikor évekkel korábban láttam egy videókazettán rögzített filmfelvételt is ugyanerről a házaspárról. Saját magukról készítették, intim kettesben és intim helyzetben, önmaguk szórakoztatására. Felismerhető volt, hogy a férj a hálószoba sarkában álló TV-készülék tetejére helyezte a kamerát, a széles franciaágyra irányítva. Szex közben is vigyáztak, ki ne sodródjanak a látószögből. Szemlátomást jól érezték magukat. Ráismertem arra a hálószobára és arra a franciaágyra.

A halál is azon érte őket.

Magda Marinko és a „szerb légió” által elkövetett gyilkosságsorozat nyomozásának egyik állomása volt az a Bárka utcai családi ház Szegeden, amelynek hálószobájában, álmukban lőtték le a Z. Nagy házaspárt 1994. január 23-án vasárnap késő éjszaka. A tettes lefeszegetve a szúnyoghálót, zaj nélkül, észrevétlenül hatolt be az egyik ablakon, nesztelenül lopakodva átvizsgálta az egész házat, felmérve, kik, hányan és hol alszanak a mélységes éjszakai csendben, végül a kisebb ellenállást hagyva utoljára, logikusan úgy döntött, hogy a szülőkkel kezdi. Vajon hallotta halk szuszogásukat, amikor a sötétben az ágy mellé surranva fegyvere csövét a párnán fekete foltokként érzékelhető fejek felé irányítva célra tartotta…? A közvetlen közelről leadott lövések nyakon, arcon, szemen érték mindkettőjüket. Azon a franciaágyon. Ahogy a szomszéd szobában alvó 17 éves Dánielt és a harmadik szobában a 10 éves Balázst is. Egy négytagú család halt meg – halt ki – azon az éjszakán. Hátrahagyva egy élet minden tárgyiasult melléktermékét, amelyek – most látszott csak igazán – nem a lényeget hordozzák. Még soha nem láttam egy lakásban ennyi egyszerre meggyilkolt áldozatot. És ennyi hirtelen gazdátlanná vált tárgyat. Csak álltam – emlékszem – a nappaliban, és jeges ürességet éreztem. A körülöttem matató rendőrök és technikusok munkazaja, beszólásai fokozatosan elhalkultak, a testek és tárgyak kontúrjai felerősödtek. Úgy jártam-keltem a szobákban némán, próbálva szemrevételezni a legapróbb részleteket is, mint aki soha nem akarja elfelejteni a látványt, mint aki szándékosan nem akarja kivonni magát a látottak hatása alól. És valóban, soha nem is tudtam véglegesen túltenni magam azon, ami ott megtalált. A két srác holtteste, arcukon-szemükön a lövések bemeneti nyílásaival, az elhagyott számítógép a sarokban, az elárvult játékok és könyvek a polcokon, az este ledobált ruhák a székeken, a halkan ketyegő vekker mind csikorogva formálták a személyiségem, amely görcsösen próbálta megőrizni máskor jól bevált, pártatlan, hűvös objektivitását.

Az én két fiam is Balázs és Dániel.

1.

A határidők brutális szorítása – mintha a szabadságvágyat korlátozná – mindig idegesített. Rendszerint már előre aggódtam várható késésemért, mivel mindig tudtam, hogy eltökölve az időt szinte sehova nem érek oda pontosan, semmivel nem készülök el határidőre. Futólag ismertem magam, ezért némi tépelődés után, aláírva a szerződést egy Pándy Andrásról, a családirtó brüsszeli lelkészről készülő könyvre, közöltem a kiadó igazgatójával, hogy egyedül a határidőt nem tudom, nem merem garantálni. Beüthet egy újabb ügy, beindulhat egy újabb munka, és én nem fogok hetekig, talán hónapokig a könyvírással foglalkozni, mert a nyomozás felemészti minden időmet, kitölti – bármi mást is csinálok – minden gondolatomat. Azt mondta, nem probléma, megérti. Kis késés nem a világ. Belefér. A kiadó kelenföldi irodájában időztünk, előttem illatozó kávé riszálta magát az üvegasztalon, körben könyvek kuporogtak vállvetve a polcokon, a helyiséget és a beszélgetés hangulatát finoman belengte a kultúra felsőbbrendű, jóleső aurája. Csütörtök volt, május kilencedike, világháborús büszke vereségünk ellenére a győzelem napja, az ezredforduló után két évvel. Kint sütött a nap, kora délután volt, az idő lustán állni látszott. Ebben a pillanatban tolakodóan megcsörrent a mobilom.

Barka Tóni hívott, az Életvédelmi Alosztály viszonylag „új keletű” vezetője. Közölte, utasítást kaptunk, hogy mindannyian induljunk vidékre: egy bankfiókot fegyveres támadás ért, több halott és sebesült van.

– Hol történt? – kérdeztem.

– Móron.

Fogalmam sem volt addig, konkrétan hol is van Mór, indulás előtt meg kellett néznem a térképen. Még nem értem el Székesfehérvárig, amikor először bemondta a rádió. Rablótámadás egy móri Erste-bankfiókban, többen meghaltak, ügyfelek és alkalmazottak, az áldozatok pontos száma egyelőre ismeretlen. Ezután már szinte ötpercenként erről szóltak a hírek. Nagy balhé lehet, gondoltam találóan. Gyomromban fokozódó nyomásként éreztem a közlés súlyát.

Nem először.

Több mint 25 évvel korábban – 1977. március 4-én – hasonló támadás történt Budapesten, a Hungária körút 10/a. szám alatti OTP-fiókban. Akkor is ebédidő táján lepte meg a tettes a két nőt, a fiókvezetőt és a pénztárost. Fegyverrel beterelte őket a mellékhelyiségbe, mindkettőjüket letérdeltette és tarkón lőtte. Mindössze 113 ezer forintért. Ennyit sikerült elvinnie. Az is pénzintézet volt, ahogy a móri bankfiók is. Akkor 28 éves voltam, most már 70 fölött vagyok. Akkor mindenről azonnal határozott elképzelésem volt, mindent jobban tudtam, most már fokozódó bölcsességem hatására semmit nem tudok biztosan. Emlékszem, erősen esett azon a napon, az utca csatakos levét a sok kíváncsi egyenruhás rendőr gondosan behordta a helyszínre, minden lehetséges visszamaradt nyomot összetaposva ezzel, amire a mostanihoz hasonló emészthetetlen féltéglával gyomortájon odaértünk világoskék Ladánkon akkori társammal, Dávid Lacival, rendőrnek állt kiugrott bokszoló kollégámmal. A szemlebizottság vezetője által kijelölt útvonalon lépegettünk keresztül – sokadikként – az OTP-fiók ügyfélterén, át a felhajtható fa ügyfélpulton a hátul nyíló mellékhelyiséghez, hogy megnézzük a két holttestet. A helyszíni szemlék jellemzője, hogy a mozgás megkönnyítése céljából a technikus nyomok, anyagmaradványok után kutatva először átvizsgál egy „ösvényt”, ahol aztán a bizonyítékok összetaposásának veszélye nélkül közlekedhet bárki a helyszínen. Ez a gyakorlat azért alakult ki, mert a fejesek fontoskodó kíváncsiságukban rendszeresen betrappoltak az áldozatig, fittyet hányva a kriminalisztika – és a bizottságvezetők – elvárásaira. Bár ott a Hungária körúton tucatnyi rendőr totyorgása előre megrongálta a szemle esélyeit, az „ösvényt” mégis kijelölte a később érkező szemlebizottság egyik technikusa, ezen haladtunk az áldozatokig. A vezetőnő kaphatta az első lövést, a golyó pontosan tarkója közepén érte, majd a két alsó középső fogát kiütve távozott, hogy a falban álljon meg. A mellette térdelő pénztárosnő a lövés zajára félrerántotta a fejét, talán hátra akart nézni, mert az őt ért mag a fejen ferdén haladva át a bal járomcsontján jött ki, nyitott rózsára emlékeztető sebet ejtve. A két test morbid módon szinte körülfonta-ölelte a WC-kagylót, majdnem teljesen betöltve a kicsiny helyiséget, arra kényszerítve ezzel a szemlélő dő rendőröket, hogy az ajtófélfába kapaszkodva bedőljenek, behajoljanak a klotyó légterébe, a halottak fölé. A fotózó technikus a falon derékmagasságban húzódó fűtéscsőre fellépve, fölülnézetből készített áttekintő felvételeket az áldozatokról. A sorozat egy példánya – sok más helyszín fotói között – ma is megvan az egyik fiókomban. Ahogy a Z. Nagy család életképeit és halálát megörökítő fotók is. Némely lökött rendőr őrizget efféle ereklyéket. Sikerekről és kudarcokról.

Az a Hungária körúti nyomozás eredménytelen maradt.

A Székesfehérvárt átkaroló körgyűrűt hagytam el éppen, amikor a rádióban azt hallottam, a rendőrség bizonyos Horváth Szilárdot és Farkas Róbertet keres a móri gyilkosságokkal kapcsolatban. Megkönnyebbüléssel vegyes csalódást éreztem. Talán felismerték őket, talán egyik társukat elfogták a helyszínen, és köpött, talán visszamaradt egy ujjnyom, amit soha nem látott sürgősséggel azonosítottak, vagy valamelyik balfácán elejtette a személyi igazolványát… Volt már ilyen gyors és profán megoldása súlyos ügynek. Sebaj, a lényeg, hogy megvannak. Név szerint. Bár egy ilyen nyomozásról lemaradni, ennyire nagy ügyből kimaradni… Örökre sajnálni fogom.

Majdnem visszafordultam. Hiszen itt már nem lehet szó nyomozásról, a rendőrség keresi – nyilván rövidesen körözi – a gyanúsítottakat, ha pedig előbb-utóbb előkerülnek, következik az a bizonyos „vizsgálati szak”, amikor a feltételezhető elkövetők talpig vasban, már előzetes letartóztatásban a „kaptárban” időznek, és csupán a bizonyítékok kiegészítése, a hiányzók pótlólagos beszerzése, szakértői kérdések tisztázása, vagyis a helyszínen visszamaradt, megtalált és rögzített nyomok, valamint a tettesjelöltek kompatibilitásának kimutatása-kimondatása lesz hátra, no és persze – ha adódik rá lehetőség – a bizonyítékok királynőjének, a beismerő vallomásnak a felvétele, kiéneklése, kicsikarása, mert igazán és ténylegesen az adhat majd valós, végleges keretet az addigi összes verziónak, fikciónak, ötletnek, koncepciónak és véleménynek. Mert ilyenekből a nyomozók agyában hegyek képződnek minden nagyobb ügy kapcsán, ahogy a Clint Eastwood által alakított Callahan felügyelő is megjegyezte oly találóan az egyik Piszkos Harry-epizódban: „A vélemény olyan, mint a segg, mindenkinek van”.

Végül mégsem fordultam vissza.

Akárhogy is áll a nyomozás, ezt a helyszínt látnom kell. Elengedtem haladtomban néhány telefonhívást, ki merre jár, ki mennyit tud. Gyurma másodmagával már Móron volt a bankfiók közelében.

Azt mondta, nagy a tömeg és a zűrzavar, de a helyszínre egyelőre nem lehet bejutni. Nem tudni, milyen fegyvert használtak, mennyi pénz hiányzik. Két sérültet elvittek, bent öt vagy hat halott van. Nagy a városban a riadalom, a pánik és a sírás. Rengeteg rendőr szállta meg a környéket, úgy hallotta, hogy az országos rendőrfőkapitány is úton van. Garamvölgyi László kommunikációs igazgatóként az elsők között érkezett. Felhívtam Barka Tónit is, aki harmadmagával éppen elérte Székesfehérvárt. Valamivel mögöttem döngethettek. Mindenkit elindított Budapestről, osztályunk többsége már Móron volt, néhányan még úton. Megegyeztünk, hogy találkozunk a kapitányságon. Arról nem tudott semmit, hogyan került a képbe az a bizonyos Horváth Szilárd és Farkas Róbert.

Bodajk után közúti ellenőrző ponthoz értem.

Vállukon lövésre kész géppisztollyal útlezáró rendőrök igazoltatták a Mórról kifelé közlekedő autósokat és utasaikat. Átvizsgálták a csomagtartókat is. Úgy láttam, inkább a személygépkocsikra utaznak. Ez arra utalt, hogy a névvel keresett páros gépkocsival menekülhetett el a helyszínről. Órák teltek el a mészárlás óta, kicsi volt a valószínűsége, hogy még a környéken téblábolnának. De a rutin boldogít.

■

Mór ernyedten ejtőzött a tavaszi napsütésben, de közelebbről egyre inkább felzaklatott méhkasra emlékeztetett. Beérve a városba először áthaladtam egy vasúti átjárón, majd lassan gurultam végig a meglepő módon Dózsa Györgyről elnevezett, egyelőre szinte néptelen főúton. Majdnem fél öt volt. Kerestem a gyilkosság jól ismert stigmáit: tömeget, rendőröket, újságírókat, pizsamás, azaz kék csíkos rendőrségi gépkocsikat. Az út jobb oldalán sorakozó, szellősen egymáshoz ragasztott, dobókockákra emlékeztető panelházak és az úttest között 15–20 méteres fűsáv húzódott, benne a járdával. Tábla jelezte, hogy a centrum felé araszolok. Az út szélén személyautók sora parkolt, közöttük váratlanul felbukkant több csíkos rendőrségi járgány. A népség-katonaság létszáma egyre duzzadt. A kocsik és emberek növekvő tömege fölött hirtelen megláttam a kék színű Erste feliratot. Az üvegablakos bankfiók előtti járdaszakaszt RENDŐRSÉG feliratú sárga szalag zárta el a bámészkodóktól. A szalag előtti fűsávon a helyszínelők fehér kisbusza állt, körülötte technikusok matattak eltökélten. Helyben voltam.

A hosszú kocsisort megelőzve félreálltam és kiszálltam.

Jócskán vissza kellett sétálnom, hogy elvegyülhessek először a kordonon kívül ácsorgó móriak és újságírók tömegében, majd – átlépve a sárga csíkon – a zsaruk között. Több nő sírt, egy idősebb férfi hisztérikusan üvöltözött. Szavaiból úgy vettem ki, rokona lehet az áldozatok között. Néhányan a karjaiba csimpaszkodva próbálták csillapítani, kevés eredménnyel. Tapintható volt a feszültség. Az én embereim közül senkit sem láttam. Felismertem viszont több neves újságírót, a Szervezett Bűnözés Elleni Igazgatóság (SZBEI) más osztályainak nyomozóit, és láttam a Fejér Megyei Rendőr-főkapitányságról is kollégákat. Többtucatnyi egyenruhás rendőr és nyomozó ácsorgott, járkált a bankfiók körül. Többen telefonáltak, némelyek izgatottan beszélgettek, néhá nyan ismeretlen feladatokkal sietve indultak egy-egy gépkocsihoz, mások érkeztek, jelentettek, majd újra távoztak. A rajzás elementáris volt. Az első pillanatban semmiféle rendszer nem mutatkozott az egyre növekvő rendőri jelenlét káoszában, de ez nem okozott különösebb meglepetést. Minden nagyobb ügy helyszínén először szinte spontán adatgyűjtés, információcsere zajlik. A nyomozásnak ebben a szakaszában még nincs eligazítás, mindenki – az érkezés sorrendjében – önállóan törekszik képet nyerni a történtekről. A parancsnokok is azzal vannak elfoglalva, hogy begyűjtsék az alapinformációkat, amelyek ismeretében aztán ki tudják alakítani a nyomozás szervezetét, meg bírják határozni irányát, súlypontjait, és lépten-nyomon referálhatnak folyamatosan érdeklődő főnökeiknek, akiknek fölfelé szintén jól értesültnek kell tűnniük.

Ha van lényeges infó, ha nincs.

A fülekre ragadt mobiltelefonok alapján most sem volt ez másként. A bank bejárata a dobókockaszerű panelházak közti átjárók egyikére nyílt. A szürke hétköznapokon nyilván néptelen, alig látogatott átjáró most kifejezetten zsúfolt benyomást keltett. Két rendőr állt közvetlenül a bank bejáratánál, azzal a nyilvánvaló feladattal, hogy senkit be ne engedjenek a helyszínre, bár erre esélye sem volt a kordonon kívülre szorult helybélieknek. Tucatnyi nyomozó téblábolt még az átjáróban, a többség változatlanul, kitartóan telefonált, néhányan cigarettáztak, a füst közömbösen kanyargott az átjáró tetőzetét képező, pergolaszerű farácsozat gerendái felé. A civil rendőrök között megpillantottam Bolcsik Zoltán szikár alakját. A Szervezett Bűnözés Elleni Igazgatóság első számú vezetője a körülötte tömörülő rendőrök között fel-alá járkálva folyamatosan telefonált. A bank bejárata előtt Zsombok György, a Különleges Ügyek Osztályának vezetője kapaszkodott a mobiljába olyan kényszeredett arccal, mint aki a végrehajtó érveit hallgatja. Úgy láttam, a helyzet súlya nem volt közömbös az ő gyomruknak sem. Szemlátomást mindketten be voltak havazva, vadul intézkedtek, úgy tűnt, nem lenne idejük rám.

Megláttam a nyüzsgésben az egyik megyei rendőri vezetőt, és átgázoltam hozzá a tömegen. A kölcsönös üdvözlések után elmondta, fél egy tájt érkezett egy bejelentés telefonon a Móri Rendőrkapitányságra, hogy a bankban valami nagy baj lehet. A telefonáló golyó ütötte lyukakat vélt látni a bank egyik hátsó ablakán. Egy járőr, majd egy fiatal helyi bűnügyi technikus gurult ki a helyszínre. A bank ajtaja zárva volt, ezért egy ablakot törtek be, és azon bemászva találtak rá az áldozatokra. A mentősök érkeztek másodikként. Az egyik alkalmazott, egy fiatal nő még élt, őt kórházba vitték. Élt egy férfi is, ő imbolyogva állt a saját lábán a vezetőnő irodájában. Az asztalnak támaszkodva találtak rá a mentősök. A fejét lövés érte, súlyos sebe talán az agyat is roncsolhatta, mert bár bólintgatva reagált a neki feltett kérdésekre, válaszolni nem tudott. Őt Budapestre vitték mentőhelikopterrel. A bank különböző helyiségeiben hat halott feküdt.

– Vajon miért kellett lelőniük nyolc embert? – kérdeztem.

– Jó kérdés. Ha ez sima bankrablásnak készült, elég lett volna a puszta fenyegetés, hogy a pénzt megkapják.

– Ha valaki fegyverrel becsámpázik egy bankba és pénzt kér, az szerintem alaphelyzetben sima bankrablás.

– Talán. De géppisztollyal mindenkit lelőni… Ennek valami külön oka lehet.

– Voltál bent?

– Csak az ablakon néztem be egyelőre. Kész mészárszék. És jelentették a bent járt rendőrök, hogy több lövés ért mindenkit. A tanúk is sorozatokról beszélnek…

– Ki vezeti a szemlét?

– Egy csinos vörös hajú nő tőletek. Még nagyon az elején tartanak, talán még el se kezdték. Eddig ugyanis azt próbálták megállapítani, kik az áldozatok, és ki a két túlélő. A hozzátartozók látták, hogy a mentők két sérültet elvittek, és érthetően tudni akarták, kik maradtak életben. Nagy a kapkodás. A szemlét először mi kezdtük el. Ugyanis az első döntés szerint miénk lett volna az ügy, vagyis Fejér megye folytatta volna a nyomozást, az Országos Rendőr-főkapitányság és vele a Szervezett Bűnözés Elleni Igazgatóság pedig be segített volna. Aztán telefonon olyan utasítás érkezett, csináljuk a külső szemlét, bent pedig egy összerántott, speciális szakértői bizottság fog nyomokat keresni, de a szakértők még most sem érkeztek meg. A külső nyomkutatást el is kezdtük, átvizsgáltuk a járdát, hátul a parkolót, a bejárat környékét… Később megérkezett Bolcsik Zoli, beszélt a főigazgatóval telefonon, és az a legújabb döntés született, hogy a ti igazgatóságotoké a nyomozás, ti végzitek a szemlét is, és mi, vagyis a megye lesz az, aki besegít. Szóval nagyon nehezen dőlt el, hogy ki az ügygazda és ki mit csináljon.

Tőmondatokban vázolta, milyen intézkedéseket sikerült beindítaniuk. Bár rövid időn belül lezárták a Mórról kivezető utakat – mind a négyet – és ellenőrző-átengedő pontokat telepítettek a megye főútvonalaira is, abban egyetértettünk, hogy az elkövetők a zárás előtt simán elhúzhattak a környékről. Időben sajnos belefért. Az országos vezetés viszont először a dunántúli megyékre, majd az ország teljes területére és a határátkelőkre is kiterjesztette a zárást, egyben fokozott közlekedési és bűnügyi ellenőrzést rendelt el. A kérdés csak az volt, mit tesznek a tetteseink. Rejtőznek, amíg elül a vihar, vagy menekülnek minél előbb, minél gyorsabban, minél messzebbre? Erről beugrott, amit a rádió szajkózott.

– Hogy bukott be ez a Horváth Szilárd?

– Az ki?

– Az egyik gyanúsított…

– Most viccelsz…?

– Fenéket. Folyamatosan nyomatja a rádió, hogy ezt a Horváth Szilárdot meg egy Farkas nevű fazont keres a rendőrség a móri gyilkosságok miatt…

– Ha most hülyén nézek, az nem a véletlen műve. Fogalmam sincs, kikről van szó, rádiót nem volt se időm, se módom hallgatni, ha viszont mindez igaz, én kimaradtam a hírláncból. Tudtommal az elkövetők még ismeretlenek. Bár ne így lenne…

– Meglátjuk. Merre van a kapitányság?

– A főúton tovább, a körforgalom után jobbra, meg fogod ismerni, antennahegyek a tetőn… Nálatok a te osztályodé lesz az ügy?

– Nem tudom. Nyilván függ attól, van-e tettes. És ez végül is nem döglött ügy…

Negyedik éve dolgoztam a Szervezett Bűnözés Elleni Igazgatóságon. Az Országos Rendőr-főkapitányság 1998-as aktuális átszervezésekor Kiss Ernő tábornok ajánlata „talált meg”, hogy vállaljam el egy osztály vezetését az új szervnél, amely a hírhedett Központi Bűnüldözési Igazgatóság (KBI) kissé torzult, bár némileg felhizlalt leszármazottjaként alakult. Leendő új osztályom egyik fele döglött ügyekkel – régi, megszüntetett, esélytelen, mindenki által méla undorral vegyes tehetetlenséggel félretolt, megoldatlan gyilkossági esetekkel – foglalkozott volna, másik fele pedig a műkincsvédelmi szakalegységet alkotta volna, szintén elsőként és egyetlenként az egész magyar rendőrség szervezetében.

Mindkettő újszerű, ezért csábító lehetőség volt.

Mindkét terület érzékien borzolta a fantáziámat. A művészettörténet magzatkorom óta izgatott, a gyilkosságok nyomozása pedig kezdettől fogva tokkal-vonóval kitöltötte életem aktív, munkára szánt hányadát. Sosem tudtam megunni, bár – előírás szerint – nagyjából hétévenként törekedtem arculatot váltani, de mindig szigorúan a gyilkolás témakörén belül. Az első hét évem a Budapesti Rendőr-főkapitányság gyilkossági egységénél telt nagyvárosi ölések többnyire „forró nyomos” nyomozásával, hajtósan, éjjel és nappal, a huszonévesek kikezdhetetlen, elnyűhetetlen energiájával. Ide esett sok más gyilkosság között a Hungária körúti OTP-fiókban lelőtt két alkalmazott ügyének sikertelen nyomozása is. A második hetest már az Országos Rendőr-főkapitányságon töltöttem, ahol beosztott főnyomozóként többnyire vidéki emberölések nyomozásaiban működtem közre, a begyűjtött tapasztalatok folytán a magam számára is észrevétlenül egyre nagyobb szakmai magabiztosságra és ezzel párhuzamosan izmosodó önteltségre téve szert. A főváros szülötteként fokozatosan úgy tűnt számomra, hogy vidéken áttekinthetőbbek az életviszonyok, némileg egyszerűbbek az ügyek, ezért ott könnyebb nyomozni. Az egóm lassan akkorára nőtt, hogy alig fért be a csomagtartóba. Idővel erőt vett rajtam egyfajta oktalan felsőbbrendűségi érzés, elegyítve a budapesti kollégák finom sznobizmusával, jellemző fellengzősségével, kóros szakmai önérzetével, kriminalisztikai voyeurizmusával, de mindebből néhány ütősebb visszajelzés és a józan belátás következtében viszonylag gyorsan kigyógyultam. Használt, hogy néhol finoman lemarháztak, néhol – utólag rájöttem – megszívattak. Egyre jobban megkedveltem a vidéki detektíveket, egyenességüket, őszinteségüket és közvetlenségüket. Nagyjából a harmadik hét évet az ORFK Életvédelmi Alosztályának vezetőjeként töltöttem el. Ebben az időszakban érdeklődésem némileg már túlnőtt az egyes emberölések rejtélyein, és a gyilkosság mint kriminális jelenség felé irányult. Ekkoriban készültek a különböző öléstípusok nyomozásait vizsgáló olyan tanulmányaink, mint az eltűnéssel leplezett gyilkosságok országos elemzése, a darabolásos gyilkosságok jellemzői, a névtelen megölt áldozatok ügyeinek specialitásai, majd átcsúszva a rendszerváltás időszakán az egyre szaporodó lőfegyverrel elkövetett emberölések vizsgálata, végül a bérgyilkosságoké, amelyek fokozatosan növekvő számban jelentek meg a hazai bűnözés látványosan tarkuló palettáján. Ezeket az egyenként is disszertációnyi jelentéseket napirendre tűzte az Országos Rendőr-főkapitányság havi rendszerességgel ülésező bűnügyi főigazgatói értekezlete, majd futár vitte lihegve minden megyei főkapitányságnak, próbálva tájékoztatni, segíteni mindazokat a detektíveket szerte a királyi magyar rendőrségnél, akik gyilkosságok felderítésének kihívásaival szembesülnek szürke hétköznapjaik során. Az egyik ilyen főigazgatói értekezleten az ORFK Somlói úti épületének tanácstermében dr. Kacziba Antal, az aktuális bűnügyi főigazgató – dicsérve valamelyik mélyenszántó elemzésünket – a kornyadozó figyelem holtpontján olyan kijelentésre ragadtatta magát, hogy amit én nem tudok a honi gyilkosságokról, azt nem is érdemes tudni. Természetesen túlzott, de kétségkívül jólesett szakmai önbecsülésemnek ez a nyilvános hátbaveregetése.

A témába valóban igen mélyen beleástam magam. Ekkoriban vált bibliámmá Bakóczi Antal Emberölés című monográfiája, amelynek lapjait, mint a régi glosszátorok, észrevételeimmel és megjegyzéseimmel firkáltam tele a margókon. Az írott krimiirodalom és a bűnügyi filmek beható, bár szakmailag sekélyes ismeretanyagán túl intenzív érdeklődés fűtött minden hozzáférhető valódi szakirodalom iránt az emberölésekről, és amellett, hogy ebből magam is egyre többet írogattam és publikáltam, az a mázli ért közel három évtizeden keresztül, hogy főállásban is legnagyobb hobbimnak hódolhattam… Tudatában voltam hihetetlen szerencsémnek, hiszen a hétköznapi – nemritkán a hétvégi – munkavégzés a pénzkereset mellett egyben felszabadult és izgalmas szórakozás is volt számomra, és nem szorító kényszer, mint amilyen a napi monoton meló a legtöbb embernél. A magyarországi gyilkosságok jelentős hányadának nyomozásában való tevékeny részvételemmel egyre nagyobb tapasztalatra tettem szert, így az ölések nyomozása mint rendőrhatósági napi gyakorlat egyre inkább belém ivódott, mint nyári kánikulában a jó fröccs egy hűvös kiskocsmában. Ekkor már harmincas éveim végén járva némileg lehiggadtam, ifjonti önteltségem elmúlni látszott, arcomból – ha kellett egyáltalán – visszavettem, és egy félig-meddig tudományos ember attitűdjével próbáltam sajátos arculatot adni az ország életvédelmi szakterületének és szakgárdájának. Az egész magyar rendőrség alig 100 gyilkossági specialistájának országos „főnökeként” évente életes továbbképzéseket szerveztem, ahol mindenki megismerte a többiek ügyeit, módszereit és főleg egymást, így Márton Árpi Nyíregyházáról szinte barátként kérhetett segítséget Szendrődy Barnától Szombathelyről, és biztos lehetett benne, hamarabb teljesül a kérése, mint ha hivatalos átiratot firkált és postázott volna. Erős és működő kohézió jellemezte ebben az időszakban az ország gyilkossági szakembereit, és hittem, hogy némi érdemem van benne. Boldog időszak volt…

A negyedik hét évben az ORFK Bűnüldözési Osztályának lettem vezetője, bár az ajánlatot e beosztásra korábban kétszer is visszautasítottam. Kifejlett önkritikával tudomásul vettem, hogy az a beosztás már olyan szakmai felkészültséget, érdeklődést kívánt volna tőlem, ami habituálisan mintegy hiányzott belőlem. Hallgatva kollégáim szelíd unszolására, miszerint önző dögként ne szúrjak ki velük azzal, hogy ismét visszautasítom a felkérést, mely esetben nyolcszor legyek átkozott, harmadszorra elfogadtam a felajánlott beosztást. Így saját életvédelmi alosztályomon túl vezetője lettem az Országos Rendőr-főkapitányság vagyonvédelmi szakalegységének és az ún. Kriminálpszichológiai Laboratóriumnak is, amely többek között a műszeres hazugságvizsgálatokat organizálta országszerte. Az ily módon nagyra nőtt osztály vezetőjeként méla bornírtsággal vettem tudomásul, hogy a bűnözés olyan – gyilkosságon túli – egyéb speciális ágazatai, mint a gépkocsilopás, a betörés, a zseblopás, a csalás, a pénzügyi és gazdasági bűncselekmények és más törvényleg tiltott sunnyogások minden igyekezetem ellenére alig a legcsekélyebb mértékben sem érintenek meg, csak és kizárólag irritálják továbbra is változatlanul élénk szakmai érdeklődésemet. Egy gépjárműbűnözésre specializálódott kollégám mondta egyszer, hogy őt csak akkor érdekli az ölés, ha autóért történt, engem viszont csak akkor izgat egy ellopott személygépkocsi, ha halott van a csomagtartóban. Igaza volt.

Az utolsó hét esztendőt kezdtem a kritikus 1998-as évben.

Ekkor történt február 11-én a Fenyő-gyilkosság. Ezen a nyáron a Fidesz nyerte a választásokat Magyarországon, és a franciák nyerték a labdarúgó-világbajnokságot. Geszti Péter megalakította a Jazz + Az együttest, az újrakezdő Modern Talking Budapesten koncertezett telt ház előtt, James Brolin júniusban végre elvette Barbra Streisandot feleségül. Ekkor dőlt romba egy júliusi robbantás során a belvárosi Aranykéz utca, mert ellenségei így szabadultak meg Boros József Tamástól. Ebben az évben – a rendőrség soron következő aktuális átalakításának viharában – alakult meg ősszel az Aradi utcában Szervezett Bűnözés Elleni Igazgatóság, amely átszervezés válaszutat jelentett számomra: vagy elposványosodni most már a nyugállományig az országos szintű bűnügyi szakirányítás kényelmes dágványában, vagy visszatérni a napi gyakorlathoz, a bűnüldözés frontvonalához, a konkrét nyomozásokhoz. Az utóbbit választottam, bár meggyőződésem szerint az ember a bűnügyi rendőrségen 35–40 éves kora táján, túljutva fiatalkori lendületén, világmegváltó szándékain és nagy nyomozásain, eltotyakosodván legyen lehetőleg valamilyen vezető, mert az effektív gyakorlati, rakkolós nyomozati melóra egyre inkább alkalmatlan. És én ekkor már 49 éves voltam, úgyszólván élemedett korú, kissé fáradt, kissé morózus, kissé kiégett.

A munkára hovatovább alkalmatlan.

Ennek ellenére meghoztam azt a döntést, amely életre lehelte a „döglött ügyek” osztályát, és amely döntéssel egy eladdig teljesen ismeretlen, újszerű, izgalmas jégre futottunk, és amely döntés – úgy tűnt – a kreatív inspiráció pillanatában született. A Teve utcai rendőrpalotából a kissé lerottyant Aradi utcai objektumba költözve a velem tartó, valamint az újonnan hozzánk sodródó kollégákkal belevágtunk néhány feladott gyilkossági nyomozás utólagos elemzésébe, a kései megoldások esélyeinek feltárásába. Bár erősen küzdöttünk, mint disznó a jégen, a fejsze kemény fát talált, az utólagos nyomozások húzósabbak voltak, mint gondoltuk. Emellett ténykedésünk szakmai értetlenkedést, több vezetőnk részéről aggályokat, fanyalgást és ellenérzést váltott ki, imigyen szépen gyarapodott ellenségeim száma is. A szorgos munkával ketyegő hónapok folyamán mindezek ellenére, a kihűlt ügyek elfelejtett részleteinek konok boncolgatása közben, fokozatosan új és meglepő érzés kerített hatalmába. Egyre jobban élveztem.

■

Átsétáltam a panelházsor mögé a bank bejárata előtti átjárón, amelynek jobb oldalán gyermekorvosi rendelő volt. A lebetonozott átjáró egy közel öt méter széles folyosót képezett, amelynek két oldalán az orvosi rendelő és a kirabolt bank ablakai szemeztek kacéran egymással. Az átjárót némi zölddel beültetett műkő növénytartók próbálták lakályossá tenni. Félúton balra nyílt a bank bejárati ajtaja, rajta belülről az üvegre ragasztott színes bankkártyalogókkal és a tájékozatlan ügyfeleket felvilágosító, ügymenettel kapcsolatos nyomtatványokkal. A tömör fémkilincset egy technikus porozta elmélyülten. Az ajtó mellett, kívülről a falon pénzváltó automata, félkör alakú plexi esővédő búrával. Átérve az átjárón kitágult a horizont, a panelsor mögött gépkocsiparkoló húzódott végig a házsor mentén, azon túl préri, vágtázó ménesekre méretezett hatalmas füves terület. A parkolón át a sztyeppe széléig sétáltam, rágyújtottam és visszafordultam.

A bank hátsó frontján húzódó ablakok egyikén két áthatoló lövés kimeneti nyílása utalt a bent történtekre. Erős kíváncsiság kerített hatalmába, hogy lássam a benti helyszínt. Az elmúlt évtizedek letapadt gyakorlata szerint azokkal a gyilkossági esetekkel tudtam teljes mértékig azonosulni, amelyeknek a helyszínein is ott voltam. Ahol láttam az okozatot, a következményt. Ahol – álldogálva a holttest, a holttestek mellett – el tudtam képzelni egy elméleti rekonstrukció folytán, mit is tett, hogyan mozgott, mit fogott meg a tettes az ölés végrehajtása előtt, alatt és után, hogyan viselkedhettek az áldozatok, mielőtt meghaltak. Egyfajta fikciós tréning volt ez mindig. Szinte sportot űztem abból, hogy a helyszínen látottak alapján a legapróbb részletekig próbáljam elképzelni a bűntett végrehajtását, és akkor voltam végtelenül elégedett, ha később a valóság, a megállapított igaz történés azonosnak bizonyult az én külön bejáratú fikciómmal. Úgy döntöttem, hogy a móri Erste-bankfiók belső terét, a közvetlen helyszínt, a nyomozásnak ebben a kezdeti, viharos időszakában – bár nagyon szeretném, és látni is fogom – egyelőre nem nézem meg. Úgy éreztem, van elég zavar nélkülem is, nem tetézem azzal, hogy ebben a vergődő, embrionális szakaszban becsörtetve én is ott tipródok a holttestek között, ahogy általában a fontoskodó vezetők szoktak. Érjen meg a helyzet, szökkenjen szárba a rutin, a bizottság jelölje ki az „ösvényt”, ne okozhassak kárt azzal, hogy olthatatlan kíváncsiságomnak engedve beerőszakolom magam a helyszínre. Majd később. Ami ott bent van, az hosszabb ideig most már úgy is marad. A repedezett szélű, golyó ütötte lyukakat néztem az ablaküvegen, miközben a fűről a hátam mögött szélvihart kavarva rendőrségi helikopter emelkedett fel nagy zúgással. A bank egyik nyitott ablakában közömbösen lobogott egy függöny. Visszapillantva a két épület közti átjárón, láttam, hogy Zsombok befejezte a telefonálást.

A fűbe pöccintettem a csikket, és hozzá siettem.

– Nos, mi a helyzet?

– Mindjárt újabb helyszíni sajtótájékoztatót tart a főkapitány. Még próbáljuk azonosítani az áldozatokat…

– Ki csinálja a szemlét?

– A Különleges Ügyek Osztálya, az én egységem. Összeállítottuk a szemlebizottságot is. A bázis a kapitányságon van. Várj egy pillanatig…

Meglátta az egyik emberét, valami eszébe jutott, és már mozdult is a bűnügyi technikusok kisbusza mellett ácsorgó kolléga felé.

Még utánaszóltam.

– Elosztottuk, hogy melyik osztály melyik vonalat viszi?

– Még nem – szólt vissza a válla fölött. Odaérve a nagydarab nyomozóhoz, a vállára ütött, amikor újfent felpittyegett a mobilja. A srác megfordult, és kérdőn nézett rá, de Zsombok ekkor már ismét a telefonba beszélt. Egyszerre több dolgot próbált intézni. Rólam máris megfeledkezett. Elindultam vissza a kocsihoz. Napóleon állítólag hat témában volt képes egyszerre párhuzamosan intézkedni.

Szép ívet futott be az idő a személyi hívótól a mobiltelefonig. Eleinte gyűlöltem, hogy általa bármikor elérhető, megzavarható vagyok, hogy mindig a legrosszabbkor szólal meg, hogy rendszeresen belevartyog a fontos dialógusokba, bár a cégnél kétségkívül sok előnye is volt a kapcsolattartás és a mobilizálhatóság terén. Kultusza viszont lassan az agyamra ment. Egyenesen röhejesnek találtam, hányan és milyen mértékben villognak státuszszimbólumként egyre több és modernebb mobiljaikkal. Volt, akinek három is himbálózott fülén-farkán. Az utóbbi időben mindez kiegészült a headsettel, amely a magukban beszélő, füldugós műemberek, a technokaszt, a külcsín szerinti menedzsernépesség arányát növelte. Úgy tűnt, Parkinson hetedik paradigmája szerint az ember fontossága, nélkülözhetetlenségtudata egyenes arányban nő a mobilon való hívottsága sűrűségével. Zsombok e pillanatban szemlátomást fontos és nélkülözhetetlen ember volt…

Zsombok Györgyöt személyesen itt, a Szervezett Bűnözés Elleni Igazgatóságon ismertem meg, azelőtt a céges ugatóláncon csak távolról hallottam róla. Ideális rendőrkarriert futott be, a pályát a hírek szerint vidékről Budapestre felkerülve kerületi járőrként kezdte, majd körzeti megbízottként folytatta a fővárosi Moszkva (ma Széll Kálmán) tér lankáin. Rövid kerületi vizsgálói kilengés után tanfolyam Moszkvában, majd 14 szolgálati évvel a háta mögött, mivel jól beszélt oroszul, a fővárosi rendőrségen egy olyan csoportnak a vezetésével bízták meg, amelyik fő profilként a szláv ajkú szervezett bűnözéssel foglalkozott. Két év múlva megalakult a budapesti Gépjármű-felderítési Osztály, amelynek vezetőjeként vált igazán ismertté. Öntörvényű, akaratos embernek mondták, aki fölfelé kompromisszumkész, lefelé pedig okos, mert tehetséges, hajtós és agyas holdudvarral biztosította önmaga szakmai hátterét. Szerette a jó kocsikat. Őt viszont – úgy hallottam – az állománya, a beosztottai jelentős része. Magas, bajuszos, szittya magyar legény volt, amikor a Szervezett Bűnözés Elleni Igazgatóságra került. Itt egy nyomozócsoport vezetőjeként – több kisebb súlyú ügy után – megkapta a Seres-gyilkosságot, és megpróbálkozott a felderítésével. Nem volt könnyű dolga. Seres Zoltán a honi szervezett bűnözés egyik prominens figurája volt, amíg 1999-ben Tahitótfaluban – olasz mintára – egy motorról, menet közben, a hátul ülő bérgyilkos agyon nem lőtte. A nyomozás eredménytelen maradt.

Zsombok később a Különleges Ügyek Osztályának vezetője lett, szemlátomást bírta az igazgató bizalmát. Lendületesen futott a szekér. És most beütött Mór. Hatalmas kihívás a rendőrségnek, a bűnügyi szolgálatnak, a Szervezett Bűnözés Elleni Igazgatóságnak. Végül személy szerint Zsombok Györgynek, aki a jelek szerint a nyomozást irányító közvetlen vezető lett, bár gyilkossági ügyek nyomozásában túl sok tapasztalata, gyakorlata nem volt, múltja alapján nem is lehetett. Viszont a Nyomozó Főosztályon dolgozó közel hatvan detektívből jó néhányan láttak már emberölési nyomozást belülről, van tehát kire támaszkodnia, ha jó parancsnok, ha olyan menedzser típusú vezető, aki felismeri az egyes emberek szakmai értékeit, hagyja kibontakozni, sőt támogatja, elősegíti, inspirálja azokat a maga érdekében, a maga, és legfőképpen a nyomozás sikere céljából.

A Gyermekorvosi Rendelőből – ahol a szemközti bankban fekvő holttestek beazonosítására történtek kísérletek – összeomlott, síró nő jött ki. Egy összenőtt szemöldökű férfi támogatta. Elvegyültek az egyre növekvő tömegben. Úgy tűnt, az áldozatok egyes speciális, egyedi ruhadarabjának, használati tárgyának fényképről történő bemutatása az ő esetében sikerrel járt. A nő szemlátomást felismert és azonosított valakit.

A mikrofonos-kamerás egyedek jellemző tömörülése a kordon mellett spontán utcai sajtótájékoztató közeledtét jelezte. Átvágva a tömegen meg-megálltam ismerős detektíveknél, technikusoknál és újságíróknál. Valaki azt mondta, korábban már volt egy rövid sajtótájékoztató. Begyűjtöttem a füleseket, meghallgattam a szörnyülködést. A Különleges Ügyek Osztályának egyik nyomozója azt mondta, hogy a banknál felbukkanó tanúkat – mivel itt most a szemle a legfontosabb – szépen beirányítják a kapitányságra, ott majd foglalkoznak velük. Mindenki zaklatott, izgatott volt a rendkívüli esemény miatt, a történtek brutalitása nem maradt hatástalan a sajtósokra, de a zsarukra sem. A móriakra különösen döbbenetes hatást gyakorolt. Ameddig elláttam a főúton, csoportokba verődve, izgatottan tárgyalták az eseményeket. A kisváros lakóin megütközés, rémület, tanácstalanság volt érezhető, és egy kérdés, amely kimondatlanul ott lebegett a levegőben: hogyan történhetett ez meg egy ilyen békés, nyugodt, a világ zűrzavarától a bakonyi bércek és a Vértes dombjai között hermetikusan elzárt, szinte álmatag településen, ahol a legtöbb háziasszony tegezi a postást, mindenki ismer mindenkit, és a legnagyobb kriminális esemény, ha Pista bácsi vizezi a Móri Ezerjót. Egy nyomozó, fejével biccentve, a tömegre mutatott.

– Látod azt az ötven körüli, magába roskadt, öltönyös, magas fazont?

– Igen, ki ő?

– Schmidt Ferenc, a móri polgármester. Az ő felesége volt a bankfiók vezetője, aki úgy tűnik, szintén az áldozatok között van.

– Bocs, de mennem kell…

Kezdődött a sajtótájékoztató.

Orbán Pétert, az országos rendőrfőkapitányt láttam a fejek között közeledni Garamvölgyi László társaságában. A bank sarkánál eléjük sietett Bolcsik Zoltán, az igazgató, majd néhány pillanat múlva csatlakozott a társasághoz a nyüzsgő-pezsgő Zsombok György is. Most mobil nélkül. Úgy láttam, ez az a pillanat, amikor az addig történt intézkedéseket, az aktuálisan ismert „tényállást” nyomatja mindenki fölfelé. A négy ember percekig tanácskozott, egyeztetett, kis kommu nikációs szigetet képezve a nyüzsgés hullámzó tengerében. A megbeszélés végeztével Garamvölgyi az újságírók és a mögöttük komor falként tömörülő civilek felé fordulva, néhány felvezető szó után átadta a terepet az országos rendőrfőkapitánynak. Orbán Péter a tőle megszokott tájszólásban, a nyílt tér miatt kissé felemelt hangon, szabatos, gondosan szerkesztett tőmondataival közölte az elcsendesedő hallgatósággal, hogy a holttestek többségét azonosították. Az áldozatokat részletezve négy banki alkalmazottról, egy biztonsági őrről és három ügyfélről beszélt, akik közül az egyik még ismeretlen. Egy másik elhaltról közölte, még nem tudni, honnan érkezett, ezért az ő hozzátartozóit egyelőre nem sikerült értesíteni. Nem nevezte meg, kik az elhaltak és kik a túlélők, akiket kórházba szállítottak, ebből azt a következtetést vontam le, hogy ez még változatlanul nyitott kérdés, az orvosi rendelőben megejtett felismertetések ellenére. A főkapitány nyomatékosan közölte, hogy a helyszíni szemle után hírzárlatot rendelt el. Ez az, gondoltam, amit szinte sosem lehet betartani. A nyomozás lefolytatásával a Szervezett Bűnözés Elleni Igazgatóságot, azon belül a Különleges Ügyek Osztályát bízta meg. A nyomozást segítő szervek között külön megemlítette a BRFK Rablási Osztályát. Ezt a kiemelést Keszthelyi József – a viszkis rabló elfogása miatt elhíresült fiatal, tehetséges, kopasz, fővárosi rablási főnök – osztályával kapcsolatban hirtelen nem tudtam hova tenni, mivel nyilvánvaló volt, hogy ilyen súlyos ügyben az összes rendőr-főkapitányság és rendőri szerv aktív közreműködésére, a rutinintézkedések önálló végrehajtására kellett utasítást adnia. Rá is kérdeztem egy mellettem cigarettázó nyomozónál, aki azt mondta, úgy tudja, Keszthelyi Józsit lehívták Mórra, tán segítene a rablókkal kapcsolatos ismereteivel, tapasztalatával. Utalva a rendőri fellépés grandiózus méreteire, Orbán Péter végül hozzátette, hogy a Mór környéki kutatásban közvetlenül 160 készenléti rendőr és a Fejér Megyei Rendőr-főkapitányság teljes állománya vesz részt, a Szervezett Bűnözés Elleni Igazgatóságot pedig egy speciális nyomrögzítőkből és technikusokból összeállított szakembergárda segíti a nyomozásban. Végül megemlítette Horváth Szilárd és Farkas Róbert nevét, akiket a nyomozás eddigi adatai szerint összefüggésbe lehet hozni a vérengzéssel. Elhallgatott, mire kitört a hangzavar. Garamvölgyi – karját áldást osztó mozdulattal a tömeg feje fölé lendítve – igyekezett korlátok közé terelni a beinduló kérdésözönt.

Áttörtem magam a hullámzó, morajló tömegen, magamra húztam az autó ajtaját, és a körforgalom után jobbra orientálódva – az „antennahegyekre” hagyatkozva – megkerestem a Móri Rendőrkapitányság épületét.

Egy emeleti irodában ültünk, és persze az ügyet rágtuk azzal a néhány közvetlen kollégámmal, akiket az általános nyüzsgésben bent találtam az épületben. Azt firtattam elsőként, hogy a beindulófélben lévő nyomozás szerkezete hogyan alakult, ki miért felelős, mi van folyamatban, ki mit kezdett el, de ők sem tudtak sokkal többet, mint én. A nyomozás szerkezete a kiemelt nagy bűnügyek eseteiben kardinális kérdés. Minden ilyen ügynél a lehető leghamarabb meg kell határozni a nyomozás szakvonalait, azok vezetőit, hogy a mértéktelenül, folyamatosan zúduló adattömeg kezelhetetlenné vál va az orrunkig ne érjen, hanem témák szerint szortírozva idejekorán a megfelelő csapathoz kerüljön, ahol elemzik, értékelik és beillesztik az összefüggések koordináta-rendszerébe. Ha késlekedünk, és elönt a rendszerezetlen, ellenőrizetlen infók kaotikus halmaza, képtelenség utolérni magunkat. Ez esetben ugyanis mindenki önállóan vadászik információkra, az adatok ellenőrzését parancs hiányában a saját feje után indulva kezdi el, és a nyomozás önálló partizánegysé gek elszigetelt hadmozdulataiból származó eldöntetlen kis csaták halmaza lesz félig ellenőrzött adatokkal, lezáratlan, nyitva maradó lehetőségekkel, amelyekből ugyan a bűnügy megoldása is származhat, de sokszor azért nem származik mégsem, mert a nagy kapkodásban, hírözönben, szervezetlenségben a lényeg kézen-közön elsikkad vagy realizálatlanul félbemarad. Volt már szerencsém ilyesféle kezelhetetlen adathalmazhoz és a belőle fakadó őskáoszhoz, amikor utólag, az ügy megoldásakor derült ki, hogy az oda vezető alapinformáció már az első órákban a kezünkben volt, csak a kezdeti időszakra jellemző általános nyüzsgésben elmentünk mellette, átléptünk rajta. Nem véletlenül kérdeztem a banknál Zsombok Gyuritól, hogy melyik osztály milyen vonalat visz. Bár még egyáltalán nem volt késő leosztani a munkát. Alig hat óra múlt el az ölés óta, amely bűntény hazai viszonyításban olyannyira súlyosnak, rendkívülinek és váratlannak számított, hogy a vezérkart – a nyomozás szervezetének fixálása helyett – még mindig az első információk és az első, azonnali intézkedések kényszere hajtotta. Nyilván rendszere lesz később a nyomozásnak, ha majd tiszta képünk lesz, ha levegőhöz jutunk. Ilyen szellemben próbáltam nyugtatgatni felindult és beindult kollégáimat, akik úgy látták, a zsaruk egyelőre úgy futkároznak töketlenül a városban és a megyében, mint kiránduló pókok a klotyódeszkán.

– Nyugalom – mondtam. – A ti korotokban a nagyobb nyomozások elején nekem is folyamatosan Duracell volt a kufferomban. Meglátjátok, majd kialakul. Összegezzük, mi a helyzet! Kávé van?

Irodát bázisként a segítőkész móri kapitány jelölt ki számunkra, a benne tanyázó helyi kolléga egyidejű száműzésével. Berendezése a szokás jegyében íróasztalból, kissé rozzant székekből, egy páncélszekrényből, a falakon néhány sportkocsit és hiányos öltözetű pipiket ábrázoló plakátból, Mór város falra erősített térképéből, az ablakpárkányon három elhullott légy teteméből és egy üzemen kívüli kávéfőzőszettből állt, ami így összességében – kiegészülve egy csikkekkel teli hamutartóval tarkított, formatervezett, szocreál referádaasztallal – számomra meghitt, családias, megszokott hangulatot árasztott.

Az egyik srác átlépett a kapitány titkárnőjéhez kávét lízingelni, Barka Tóni pedig próbált képbe hozni. Érezhető volt rajta is a felindultság, mint mindannyiunkon.

– Közel tucatnyi tanú vár az előcsarnokban, a helyszínről küldték be őket – kezdte. – Köztük két férfi, akik be akartak menni a bankba, de egy biztonsági őr külsejű tag elhajtotta őket. Egyiküket Nagy Attila hallgatja ki itt a szemközti irodában. A többieket előzetesen kikérdezik a megyeiek. Úgy hat megyei bűnügyes nyomozó van itt az épületben, és néhány móri kolléga, a többiek adatgyűjtenek a bank környékén. Gyurma kiment valakivel a városba, az összes móri benzinkút biztonsági kamerájának felvételeit lefoglalja, hátha a tettesek kocsival beálltak valamelyikhez tankolni a balhé előtt. Fecó a bejelentőt vadássza, akinek állítólag hisztérikus rohama van, a lánya és a veje valamilyen kölcsönt akartak a bankban felvenni, amikor a tettesek lőni kezdtek.

– Ki ez a Horváth Szilárd? – kérdeztem. – A rádió úgy emlegeti mint gyanúsítottat, akit már köröz a rendőrség, de senkit sem találtam a helyszínen, aki tudná, kiről, miről van szó.

Mindenki értetlenül nézett a másikra. Végül ismét Barka Tóni szólalt meg.

– Nem tudom, mennyi hiteles abból, amit egy telefonbeszélgetésből csíptem el. A BRFK-tól származik egy információ, eszerint ez a Horváth Szilárd a zálogházi sorozatot elkövető banda egyik tagja, körözik.

– És hogy kerülne Mórra?

– Állítólag a mobilja fellépett a móri átjátszótoronyra.

– Mikor? És ki mondta?

Ezt konkrétan senki sem tudta. Pedig ha igaz, akkor már lényegesen érdekesebbnek tűnhetett Horváth Szilárd és csapata. Így már értelmet és magyarázatot nyert az is, miért említette meg az országos rendőrfőkapitány külön hangsúllyal a fővárosi rablási egységet, hiszen Keszthelyi Józsi és osztálya foglalkozott hosszabb ideje a zálogházi sorozattal és annak tetteseivel. Persze nem volt mindegy, mikor működött Horváth Szilárd mobilja Móron. Ha néhány napja vagy hete, azt tekinthetnénk akár a helyszín előzetes felmérésének, tájékozódó terepszemlének. Szilárd példának okáért behajózik Mórra, kiszúrja a bankot, bemegy, falból érdeklődik esetleg valamilyen hitelkonstrukció iránt, ezalatt felméri a belső rendszert, az alkalmazottak számát és elhelyezkedését, a riasztórendszert, a biztonsági őrt, majd felhívja a társait, és elégedetten közli, hogy egy lakótelep egyik átjárójában, egy kellemesen eldugott és néptelen helyen van a következő ideális célpont. Konzultáció közben telefonja gondatlanul fellép a móri toronyra, képbe hozva ezzel önmagát. Ha viszont ma, május 9-én lépett fel déltájban, közvetlenül a tömegmészárlás előtt vagy után, a pite olyan forró, hogy az már süt. Ez azt jelentené, hogy Horváth Szilárd konkrétan a móri bankrablás idején Móron volt. Pontosabban a mobilja. És így simán tettes lehet.

– Mi a túró az a zálogházi sorozat?

– Nagyjából emlékszem rá – mondtam, és elmeséltem, hogy tavaly nyáron több koordinációs megbeszélés is zajlott az Országos Rendőr-főkapitányság Teve utcai székházában a sorozat miatt. A fővárosban és az ország különböző pontjain ugyanis közel két éve tucatnyi fegyveres rablást „celebrált” egy életveszélyes banda. Legtöbbször zálogházakba hatoltak be fegyverrel, ketten vagy hárman, mindig gyorsak, határozottak és erőszakosak voltak, aztán egyszer Pesten majdnem buktak, ezért ténykedésüket vidéken folytatták. Gyöngyösre, Dunaújvárosra, Karcagra, Debrecenre emlékeztem, ahol – a módszer és a következetesen megcélzott zálogfiókok miatt vélhetően ugyanez a társaság – 2001-ben szinte néhány napos-hetes eltéréssel sorozatban raboltak tovább. Géppisztolyt, pisztolyokat használtak, néha egyikük rendőrnek öltözött. Lopott gépkocsikkal, lopott rendszámokkal operáltak. A személyzetet és az ügyfeleket fenyegetőzve, néha brutálisan lerohanva a földre fektették, üvöltözéssel, ütésekkel sulykolva fölényüket szándékosan és célirányosan sokkolták őket. Az egyik fiókban egy üldögélő ügyfél alól egyikük nemes egyszerűséggel kirúgta a széket, ezzel is fokozva a pánikot, a rémületet. A trezorokból készpénzt és ékszereket zsákmányoltak. Időre dolgoztak, majd valamelyik rendszerint beszólt, hogy vége, mire pánikszerűen, pillanatok alatt, de fegyelmezetten elpucoltak a helyszínről. Kemény és profi csapatnak tűntek, simán beléjük fért Mór.

– De miért éppen Mór?

A kérdést az utolsó szavakra belépő kolléga tette fel, aki egy tálcán kávéscsészéket egyensúlyozva érkezett. Jogos felvetés volt. Mór kissé kiesett a marhacsordák vonulásának útvonalából. Viszonylag félreeső kisváros, amelyen véletlenül, akaratán kívül igen nehezen csúszik át az ember. Csak ha elbambul. Ide akkor jön valaki, ha itt van dolga. A zálogházi sorozat vidéki helyszínei, úgy emlékeztem, többnyire főútvonalak mentén fekvő települések voltak, a Székesfehérvár és Győr közötti 81-es út pedig szinte csak súrolja Mórt, csupán érinti a város szélét. És ez itt nem zálogfiók, hanem bankfiók. Persze ettől még lehetett az Erste Bank móri fiókja a zálogházi csapat utolsó célpontja.

Elvettem egy csészét, és két kockacukrot kíméletlenül belefojtottam a kávéba. Úgy tűnt, hosszú esténk lesz. A kávét kavargatva észrevettem, hogy a kanál remeg a kezemben. Kezdett kiütni rajtam a feszültség. Nyolc egy helyszínen lelőtt ember még nekem is rendkívüli esemény volt, az elmúlt harminc év, az átélt bűnesetek, drámák ellenére. De éreztem még valamit. Kiegyensúlyozott, nyugodt izgalmat. Az adrenalinszint izgatott tobzódását. A pörgés örömét. Úgy véltem, pontosan tudom, mi fontos, és mit kell csinálni. Mit kellene csinálni. Elememben voltam. Tisztán láttam, hogy ezek az első órák és napok meghatározóak, hogy a rutineljárás során most megszerzett, felfedezett adatok a nyomozás későbbi sikerének legfontosabb építőkövei, hogy a zűrzavar csak illúzió, mert belőle sarjadnak azok az ismeretek, amelyek majdan, szerencsés esetben bizonyítékká nemesülnek. Egy régi mondás szerint az átlagember rendre törekszik, de a zseni átlátja a káoszt. Nem voltam sajnos – vagy szerencsére – zseni. Mégis úgy éreztem, tudom, mi várható a látszólagos káosz után…

A kapitányság legtöbb irodájában kihallgatások folytak, a nyüzsgés betöltötte a folyosókat. Felhívtam Keszthelyi Józsit. Azt mondta, ő is úton van Mórra. Kértem, hogy feltétlenül szerezzen, hozzon fényképeket a zálogházi csapat tagjairól, majd megbeszéltük, hogy hív, ha landolt Móron, és ráér. Mindenképpen találkozni akartam vele, minél hamarabb. A kollégákat megkértem, szerezzenek fényképet indifferens helyi bűnözőkről, hogy fényképalbumot készíthessünk.

Felismertetés céljából.

Ez a felismertetés – hivatalos kriminalisztikai elnevezése szerint a felismerésre bemutatás – a nyomozások rutineljárásai közé tartozik. Az aktus azt az egyszerű, hétköznapi élethelyzetet lovagolja meg, hogy vadidegen emberek, akik néhány futó pillanatra találkoznak egymással, később vélhetően felismerik a másikat. Persze nem elhanyagolható, hogy milyen körülmények között, milyen régen és mennyi ideig látta a felismerő tanú az elkövetőt, mert természetesen legtöbbször ez a lényeg, az eljárás konkrét célja, a tettes remélt felismerése. Amennyiben egy közértes öt percig szócsatát vív az őt fenyegető fegyveres rablóval, aki álarc nélkül követeli a bevételt, majd úgy 2–3 óra múlva ugyanez a közértes végignézhet a rendőrségen egy albumban tucatnyi fényképet, ha közte van a támadó, ha ott feszeng az egyik képen, szinte fix, hogy a boltos nagy biztonsággal fel fogja ismerni, és határozottan ki fogja választani. Mert stresszhelyzetben, kihegyezve a szituációra, percekig az arcába bámult, így az arcképe, annak összhatása, netán – különös ismertetőjegyként – jellegzetes bárgyú tekintete, lófoga vagy burgonyaszerű „porszívója” rögzült a memóriájában, és kevés idő telt el ahhoz, hogy tompuljon a vizuális összkép emléke. Ha viszont – ugyanezt az esetet vizionálva – egy utcai járókelő két sarokkal odébb elmegy valaki mellett, akiről másfél hónap múlva tudja meg, hogy kirabolta a közértest, és további két hónap múlva teszik elé a fényképeket, nyilván aggályosabb lesz a felismerése. Ha felismer egyáltalán valakit. Nem volt ugyanis stresszhelyzet, amikor találkoztak, csak egy pillanatig látta az elkövetőt, ezért nuku rögzülés, az eltelt hosszú idő miatt viszont erősödött a felejtés, az összképtompulás, a bizonytalanság, így esélytelen és hiteltelen az egész felismertetési aktus.

Móron – úgy tűnt – többen is találkozhattak a gyilkosokkal. Ha Horváth Szilárd volt az egyik, a fényképével tablót kell készítenünk, amit majd be kell mutatnunk a tanúknak. Minél hamarabb.

■

A férfi középkorú volt, együttműködő és segítőkész. Ez a hétköznap számára megismételhető, átlagos csütörtöknek indult, átlagos eseményekkel, egészen délig. Ekkor viszont rendhagyó történések részesévé vált, bár erről csak utólag értesült. Őt is megrendítették a bankban történtek, és külön mellbevágta, hogy fizikailag milyen közel járt a halálhoz. De facto néhány méterre, ugyanis az ajtóban társalgott vélhetően az egyik tettessel, miközben a bank belső helyiségeiben folyt az öldöklés. Emlékezete szerint 12 óra körül indult Pusztavámról a Biogén Sütödéből gépkocsival Mórra, ahol egy átutalást akart leadni. A kritikus bankfiókban.

Nagy Attila hallgatta ki, a döglött ügyek osztályának egyik nyomozója. Aprólékosan, türelmesen. Leültem a szomszédos íróasztalhoz, és egy darabig csendben figyeltem a párbeszédet. Attila a kihallgatásokon rendszerint automatikusan a partner szintjére emelkedett vagy süllyedt, ilyenformán átlagszomszédok érdeklődő folyosói fecsegésének hangulatát idézve csalogatta elő a lényeget a gyanútlan tanúkból. Most is együttérző volt, érdeklődő és megértő. A sütödés embert egy kollégája fuvarozta Pusztavámról a saját kocsiján, majd Mórra érkezve hátulról közelítették meg a bankfiókot, a leírás szerint a panelsor mögötti préri felől, ahol a golyó lyuggatta ablakot láttam. A férfi itt kiszállt, elsétált a könyvelőjéhez, majd onnan visszatérve a bankhoz indult, hogy náluk hagyja az átutalását. És belesétált a bankrablásba. Felemeltem az ujjam, és közbeszóltam.

– Próbáljuk mindezt még egyszer időben pontosítani. Azt mondta, délben indultak Pusztavámról. Mennyire délben?

– Talán előtte egy-két perccel.

– Mennyi idő az út kocsival Mórig?

– Úgy tíz perc.

– Azután?

– Kiszálltam, és a bank előtti átjárón előrementem a Dózsa György útra, mert ott lakik a könyvelő. Az átjáró túlsó oldalán, a főútvonal melletti járdánál láttam két nőt és egy férfit.

– Miféle két nőt?

– Két cigány nőt. És egy férfit. Mellettük mentem el. Ott álltak a járdán és beszélgettek. Valami fűnyírásról, gereblyézésről volt szó. Aztán a férfi elvált a nőktől, és elindult visszafelé a bank előtti átjárón. Amerről én jöttem.

– Erre maga?

– Mentem a könyvelőhöz. Rögtön ott lakik néhány lépésre. Úgy tíz perc múlva már jöttem is visszafelé a bankhoz, leadni az átutalást. A két nő és a férfi már nem volt ott.

– Osszunk, szorozzunk. Déltől tíz perc Mór, újabb tíz a könyvelőnél, néhány perc gyaloglás, tehát úgy 12.20-kor érhetett a bank ajtajához.

– Úgy nagyjából. Vagy 12.25-kor. Maximum. És négy-öt percig beszélgettem azzal a férfival, aki nem engedett be.

– Miféle volt?

– Biztonsági őrnek nézett ki. Szép, világoslila, rövid ujjú ing, sötét, vasalt nadrág, fényes, fekete félcipő. Frissen borotvált arc. Ápolt külső, rendezett. A derékszíjon pisztolytáska, olyan zárt, mert a fegyvert nem láttam benne. Még arra is emlékszem, hogy a pisztolytáskát kissé elöl hordta. Egyébként ezt a biztonsági őrt még soha nem láttam.

– És nem engedte be?

– Nem engedett be. Éppen be akarta csukni az ajtót, amikor odaértem. Ugyanis nyitva volt. Úgy fél méterre. Én meg a tenyeremmel benyomtam. Talán az üvegnél, mellmagasságban. Nehogy előttem becsukja. Az ajtó félúton megállt, és az őr akkor azt mondta, hogy zárva vannak. Én közöltem, hogy csak egy átutalást akarok leadni. Mire ő: le vannak fagyva a gépek. Mire én: nincs szükségem a gépekre, csak a gyűjtőládába akarom a megbízást bedobni. Mire ő: majd én bedobom. És nyújtotta is a kezét a résen, miközben az ajtót majdnem teljesen rácsukta.

– A saját kezére?

– A karjára. Aztán átadtam a rózsaszínű nyomtatványt, ő elvette, és behúzta az egészet. A karját, a kezét, benne az utalványt. Közben megköszönte.

– Megköszönte?

– Meg. És becsukta az ajtót.

– Becsukta.

– Be. Tudják, két dolog volt furcsa. Nagyon furcsa. Az egyik az, hogy megköszönte. Tüntetően udvarias volt. Nekem kellett volna megköszönnöm, hogy egyáltalán elvette tőlem, pedig zárva voltak. Nem pedig neki. A másik a csend. Most utólag visszagondolva tűnik fel, hogy a beszélgetésünk ideje alatt bentről nem hallottam semmit. Se beszélgetést, se nevetgélést, se gépzúgást, semmit. Süket csend volt…

Egymásra néztünk Attilával. Az rögtön valószínűnek tűnt, hogy ez az őr nem a valódi őr lehetett. Legalábbis nem az éppen aznap szolgálatot teljesítő biztonsági őr. De úgy viselkedett, és úgy is nézett ki. Vajon miért? Véletlenül vagy szándékosan? Ha szándékosan, milyen célból? Előre tudta, hogy bizonyos ideig az ajtóban kell majd állnia biztonsági őrként, és meg kell akadályoznia, hogy illetéktelenek belépjenek rablás közben a bankba? És ehhez előre a tervezett feladathoz öltözött? Ennyire lemodellezték volna az egész balhét? Hihetetlennek tűnt. Elképzeltem, ahogy előzetesen megtervezik, elosztják a feladatokat, a szerepeket, és a főnök közli az egyik taggal, hogy őrszerűnek kell öltöznie, világos színű, rövid ujjú inggel, vasalt, sötét nadrággal, pisztolytáskával és udvarias modorral, hátha az ajtóban állva el kell esetleg hessegetni egy alkalmatlan időben, alkalmatlan helyre törekvő alkalmatlankodó ügyfelet. Saját gondolataimon kételkedve megcsóváltam a fejem.

– Azt mondja, négy-öt percig beszélgetett ezzel az őrrel. Tudja, milyen iszonyatosan hosszú idő tud lenni öt perc?

– Tudom. Nagyjából mégis annyinak tűnt. Persze lehet, hogy valamivel rövidebb volt.

– Írja le ezt az embert, amilyen részletesen csak tudja!

– Feltűnően magas volt. Valahol 180–190 centi között. A húszas éveiben járhat. Vékony testalkatú, nem kigyúrt. A karja is vékony, majdhogynem nőies. Keskeny, szabályos bajuszt viselt, ami ugyanolyan színű volt, mint a haja, fekete vagy sötétbarna.

– A hangja? A szövege?

– Érthetően beszélt, tisztán, magyarul. Úgy is mondhatnám, hogy szép dunántúli akcentussal. Nem hadart, nem raccsolt, csak érezhető volt rajta valamilyen idegesség. Amit és ahogy beszélt, most is a fülembe cseng. Ha újra hallanám, biztos felismerném. És még valami…

– Mondja csak.

– Furcsának tűnt, hogy az ajtón belülről az üvegre egy kartonlap volt felerősítve, amire az volt ráírva, hogy zárva.

– Egy kartonlap?

– Vagy egy A/3-as méretű papírlap. Nem tudnám megkülönböztetni.

– Mivel íródott a szöveg?

– Hát ez az. Kézzel. Láttam én már a bank ajtaján ugyanitt ZÁRVA táblát, de az lényegesen kisebb volt, és szabályos, nyomtatott betűkkel készült. Ezt pedig vastag fekete vagy sötétkék filctollal írták, szemlátomást kézzel, a betűk képzése szálkás, firkálásos volt. Olyan házilagos kivitelezésű…

– Értem. Sufnituning.

■

Lassan kezdtek formát ölteni a történtek. Az estébe hajló délután folyamán az események egyre több részese mondta el saját, egyéni töredékszerepét a drámában, amiáltal egyre összetettebb és teljesebb forgatókönyv kapott sötét, egyelőre elmosódó kontúrokat Mór város és a bankfiók életének utolsó néhány órájáról. Amíg Nagy Attila jegyzőkönyvezte a sütödés-átutalásos férfi vallomását, én is jegyzőkönyveket olvastam szorgalmasan a kapitány szobájában. Ugyanis itt halmozódtak fel hegyekben az ügyben addig keletkezett jelentések, kimutatások, tanúkihallgatási jegyzőkönyvek, amelyek rendezetlen tömegben gyűltek a referádaasztalon. Az írott szövegek kétharmada-háromnegyede általában indifferens, az ügy érdeméhez nem kötődő, érdektelen történésekről szól a nagy ügyek nyomozásánál, így volt ez most is. Régi, működő automatizmusként fejlesztettem ki magamban azt a képességet, hogy – szinte gyorsolvasással – tömegével futottam át oldalakat, keresve a lényeges, bizonyítékesélyes mozzanatokat, amelyek a domináns tanúk észleleteiként, egymást kiegészítve rajzolták fel a dráma egyre teljesebb képét. Ahol viszont nyilvánvalóan fontos eseményre bukkantam, a teljes jegyzőkönyvet elolvastam. Figyelmesen. Néha többször is. Úgy fél órát böngésztem a papírokat, közben ki-be jártak a rendőrök és a nyomozók az irodából újabb és újabb iratokat potyogtatva a kapitány asztalára. Így az olvasásból egy idő után hirtelen elegem lett. Levegőre vágytam. Kimentem a kapitányság épülete elé. Rendőrségi csapatszállító járművek érkeztek, többtucat egyenruhás szállt le róluk, beszélgettek, a felszerelésüket igazgatták, dohányoztak. A parancsnok besietett a kapun, és felszaladt a lépcsőn az emeletre. Én is rágyújtottam. Lassan alkonyodott.

A körforgalom felől újabb gépkocsi érkezett, lassítva áttörte magát a rendőrök szürreálisan imbolygó tömegén, majd nagy nehezen beparkolt a fűsávra kényszerült rendőrségi járművek közé. A mi osztályunk egyik szolgálati Opel Astrája volt. A roncsabbik. Másodmagával Zsótér Ferenc szállt ki belőle, a felfedező tanú vallomására vadászó kollégám. Szájából most is ott lógott elmaradhatatlan pipája. Szívta minden testhelyzetben. Társa egy Agyas becenevű detektív volt, ugyanolyan kopasz, mint Feri, csak kissé nagyobb darab, szemüveg nélkül. Látványos párost alkottak. Meglátni engem és odajönni hozzám egy pillanat műve volt.

– Mikor érkeztél? – kérdezte Fecó.

– Fél öt körül. Éppen egy utcai sajtótájékoztatóba csöppentem. Kidobolták, hogy Horváth Szilárd és Farkas Róbert a két gyanúsított. A rádió is nyomja őket név szerint. Úgy tűnik, mintha az ügy megoldódna. Mit tudtok, mennyire biztos ez?

– Valaki azt mondta még délután a banknál, hogy ennek a Horváth Szilárdnak a mobilja fellépett a móri átjátszótoronyra – mondta Fecó, és szívott egyet a pipájából.

– Mikor lépett fel?

– Állítólag most a balhé előtt. De smekkes ez az egész. Miből tudták volna azonnal, ahogy a lövöldözés megtörtént, hogy Horváth mobilját rögvest ellenőrizni kell? Vajon Móron volt-e egy órája, mert ha esetleg igen, akkor ő lőhetett agyon itt nyolc embert…

– Az infó a BRFK-tól származik, ők a gazdái a zálogházi rablássorozatnak. Talán Horváth Szilárd mozgásából hónapok óta naprakészek, hiszen körözik. Figyelhették, hallgathatták élesben…

– Talán nemcsak naprakészek Horváth Szilárdból, hanem percrekészek.

– Ha egyszer körözik…

– De ha egyszer körözik, és ismerték a mobilját, miért nem fogták el?

– Jó kérdés.

Csendben dohányoztunk, miközben a készülődő rendőröket néztük. Időközben újabb csoport érkezett, így most már közel három tucat gyakorlóruhás, bakancsos, géppisztolyos zsaru nyüzsgött a kapitányság előtti parkolóban összezsúfolódott gépkocsik között. Néhányan bementek az épületbe, talán kávéra vadásztak. A parancsnok ismét felbukkant, sietve vegyült el az emberei között. Parancsszavak hangzottak, mindenki felélénkült, szemlátomást valamilyen akcióra készültek.

– Mi van a felfedező tanúval? Megtaláltátok?

– Persze – mondta Agyas, és ránézett a társára, aki lassan megcsóválta a fejét. – Nem volt könnyű dolgunk. Először egy fiatal házaspárral beszéltünk, akik egy férfit láttak kijönni 12.20 körül a bankból. Aztán be akartuk hozni a felfedező tanút. Ez az amúgy teljesen normális cigányember olyan sokkos állapotba került, hogy nem akart rendőrt látni, a helyieket elhajtotta a rákba. Egy városi nyomozónak sikerült csak meghallgatnia, az ölés után rögtön, még az utcán a bank előtt, aztán nagyjából befejezte az együttműködést. Belesüppedt a bánatába. Szerette a lányát, talán még jobban a vejét, és mindkettőt egyszerre veszítette el. A lánya meghalt, a vejének se sok az esélye. A világot okolja mindenért. Gyűlöl mindenkit, minket is beleértve. Alig értettünk szót vele.

– Elmondta, hogy mit látott?

Biztos voltam benne, hogy Fecó és Agyas nem várt ellenállásba ütközve sem kullogtak el dolguk végezetlen, kerülve a konfliktushelyzetet. Nem olyan családból származott egyikük sem.

– Elmondta. A fiatalok bankkölcsönt akartak felvenni. Kocsival jöttek családilag öten, és a bank mögötti parkolóban álltak meg, a bejárattól alig húsz méterre. Úgy negyedórával dél előtt. Lánya és veje kiszálltak a Zastavából, a gyerek nyafogott, a nagyinál hagyták. A biztonsági őr a bank hátsó sarkánál állt és dohányzott. A fiatalok behúztak ügyintézni, utánuk az őr is bement a bankba. Az öreg kis idő múlva megunta a várakozást, feleségét a kicsivel a kocsiban hagyva kiszállt, nézelődött, járkált. Fél óra múlva megunta a sétát, inni akart valamit, de nem volt nála zseton, ezért odament a bank ajtajához, hogy pénzt kérjen a lányától. Az ajtón egy cetlit látott belülről felragasztva, „műszaki okok miatt zárva” felirattal. Belül az ajtó mögött egy baseballsapkás férfi állt fehér ingben és fekete nadrágban, kiköszönt neki, és a feliratra mutatott. A sapkás úgy 185–190 magas zsiráf lehetett. Az öreg tudomásul vette, bólintott, és visszaindult a bank mögötti parkolóhoz, a kocsijához, a feleségéhez, az unokájához. Még nem ért oda, amikor puffanásra lett figyelmes. Visszanézett, és látta, hogy az ajtón valaki kidob egy hátizsákot, majd egy másik esik az első mellé, és kilép két férfi. Az első alacsonyabb, köpcös, utána a baseballsapkás colos zsiráf. Bezárták a bank ajtaját, vállukra kapták a hátizsákokat, és katonásan elindultak a Dózsa György út irányába, tőle elfelé, távolodva. Az öregnek feltűnt a kulcsolás, és szöget ütött a fejébe, hogy az ügyfelekre és a lányára vajon miért zárták rá az ajtót. Önkéntelenül és a kíváncsiságtól hajtva a két férfi után indult. Követte őket. Azok az átjáróból kilépkedtek a Dózsa György úti járdára, és jobbra fordultak a centrum felé. Az öreg olyan 100–150 méteren át követte őket. A két férfi egy darabig haladt a főúton, majd befordultak a panelsor egyik átjárója felé, vissza az épületek mögötti parkolóhoz. Ez ugyanolyan átjáró a tömbök között, mint a bank előtti, csak kettővel feljebb. Ekkor újra beugrott az öregnek a lánya, ezért nem követte a tetteseket tovább, hanem visszafordult és a bankhoz sietett. Hátul kiszúrta a golyó ütötte lyukakat az ablakon, ebből bekattant neki, hogy bent baj lehet, így feljebb egy boltból az alkalmazottal telefonáltatott a rendőrségre. Mire visszaért a bankhoz, már ott voltak a zsaruk.

– Leírta a két figurát? – kérdeztem.

– Le. Mi is leírtuk.

– Jegyzőkönyv?

– Csak kézzel. Egyelőre. Be akartuk ugyan hozni, hogy itt a jardon felvegyük a vallomását, de nem volt hajlandó velünk jönni, ütötte a kezelhetetlenség szintjét. Úgy tűnt, sokkot kapott. Előttünk már a megyei kollégák is voltak kint érte, de a család elzárkózott az együttműködéstől, és szó szerint elhajtotta őket. Azután mentünk ki hozzá mi az Agyassal. Az öreg tombolt, a konyha tele volt családtagokkal, rokonokkal, akik gyászolni gyűltek össze, zajosan. Az öreg, kezében az unokájával, azt kiabálta, most már mit csináljon ezzel a kis szopóssal? Ki fogja etetni? A szülei nélkül… A család meg közben sírt, óbégatott, háborgott. Hát ezért csak kézzel…

A forgalom nem csökkent a kapitányság körül. Egyenruhások érkeztek, köztük egy előállított borzas fazon gyalogolt engedelmes-ijedten a kapu felé. A jól ismert forgatókönyv érvényesült, a helyi zsaruk a helyi csibészeket betermelték és elszámoltatták, egyrészt abban a halvány reményben, hogy talán közük van a vérengzéshez, másrészt inkább a bennük rejlő információkért. Bárki tudhatott a helyiek közül kívülállók, nem móri illetékességű bűnözők mozgásáról, látogatásáról, terveiről, rablási szándékáról, elszólásairól, valamiről, aminek jelentőségét ő maga sem sejti, de a nyomozás számára irányt, lehetőséget mutathat a megoldás felé.

– Mi volt ezzel az ifjú házaspárral?

Elmesélték.

Egy babakocsit toló fiatal pár rokonlátogatni volt, majd az előfizetett ebédért a gimnáziumba sétáltak el, végül a Dózsa György út bankkal szemközti, túlsó oldalához érkeztek, és készültek átkelni az úttesten. Átérve azon az átjárón kellett volna áthaladniuk, amelyből a bank bejárata nyílt. Még az úttesten tolták a babát, amikor a bankból kijönni látták egy ismerősüket, egy fiatal, színes ruhába öltözött nőt, aki szemben haladva velük a járdaszegély mellett parkoló lila kocsijához igyekezett. A kocsi közelében találkoztak, útvonaluk érintkezett, bólintottak is egymásnak, majd a lila autós nő beült a volánhoz, és a centrum, a körforgalom felé elhajtott. Továbbtolva a babakocsit, néhány méterre értek a bank bejáratához, amikor azon egy férfi lépett ki. Fején baseballsapkát viselt, igen magas volt, megközelítette a 190-et. Úgy 30–35 évesnek nézték. A férfi látta őket közeledni, megállt az ajtóban, visszaszólt valamit valakinek a bankba, majd a zár körül matatva megvárta, amíg elhaladnak mögötte. Eközben a bal kezében egy táskát tartott, amiben valami súlyosabb tárgy lehetett. Ahogy túljutottak a háta mögött, rögtön elindult a velük ellenkező irányba, a Dózsa György út felé, amerről ők érkeztek. Azt, hogy meddig jutott el, már nem látták, nem is láthatták, mert átérve az átjárón a babakocsival elfordultak balra, az épület sarkának takarásába, a bank mögötti területre.

– Ez mikor lehetett? – kérdeztem.

– Úgy 12.15 és 12.30 között. Jól meg is nézték a tagot. Ez a házaspár fiatal, értelmes, velük közel egykorú volt a bankból kilépő férfi is, úgy tűnik, hitelesnek kell elfogadnunk, amit állítanak.

Az örök, egészséges kétely a tanúkban. Ha valamit, hát azt rövid néhány év alatt megtanulja minden detektív, hogy kevés ember tévedhet akkorát, mint egy bűncselekmény tanúja. Legtöbbször persze akaratán kívül, jóindulatúan, segítőkészségtől vezérelve. A kriminalisztikában ennek gazdag irodalma van. Létezik a diszciplína szerint az objektíve és a szubjektíve is igaz vallomás, amikor a tanú pontosan érzékel valamit, és őszintén úgy is vall róla. Ez sajnos igen ritka eset. Nem úgy a szubjektíve igaz, vagyis az együttműködve lelkesen és készségesen tett tanúvallomás, ami viszont objektíve hamis, tehát nem a tényleges valóságot takarja, mert a tanú téved. Egyáltalán nem ritka, hogy életkorban 10–15 évet, magasságban 5–10 centit, időben órákat, néha egyenesen napokat. Nem beszélve a felismertetésről, ami – legalábbis az én olvasatomban – némely esetekben közel egyenrangú módon halovány bizonyítéknak számított a szintén gyengécske, de minimum aggályos szagkiválasztással, tehát csak akkor fogadtam el nyomozásaink során meggyőző tényként egyiket és másikat is, ha mellette más bizonyíték ugyanazt igazolta. Lehetőleg több más. Közte lehetőleg valami cupákos közvetlen tárgyi bizonyíték. És létezik persze az objektíve is, szubjektíve is kamu tanúvallomás, amikor valaki direkt hazudik, szándékosan törekszik félrevezetni a nyomozást, próbálja erdőbe vinni a kihallgató zsarukat. Látjuk ezt sűrűn. Vannak természetesen kivételek, meggyőző személyleírások, hitelesnek elfogadható felismerések, amikor a tanúk elmondása jogosan és megérdemelten válik egy nyomozás vezérelvévé, döntő irányvonalává. Függ persze ez az észlelt tény és a tett vallomás között eltelt idő hosszától, a tanú személyétől, szellemi frissességétől, memóriájától, hogy képes volt-e kötni valamihez a dátumot, valakihez hasonlítani az arcot, a magasságot, az életkort, segítette-e őt egy esemény rögzítésében valamilyen szubjektív asszociáció, egyéni meglátás, maradandó, személyes benyomás. Egy gyakorlott detektív az évek folyamán ezer apró trükköt sajátít el, amelyek segítségével serkenthető a memória, pontosíthatók az emlékképek.

– Volt itt még valami – mondta Zsótér Feri. – A fiatal házaspár többször visszapillantgatott, amikor túlhaladtak a bank ajtaján és az előtte álló férfin. Amikor elindult és távolodott, feltűnt nekik, hogy a pofa sántít. Mintha húzná az egyik lábát.

Ez már maradandó, konkrét benyomásnak tűnt.