Copyright © Alhambra-Press Kft., 2026

Szerkesztette: Lányi András

A szerkesztő munkatársa: Csury Balázs

Olvasószerkesztő: Csécsi László

Korrektor: Darvasi Linda

Tördelés: Sóti Gábor

Borító: Zimmermann Zsolt

ISBN 978-615-6682-19-2

ISSN 3057-8795

Készült a Magyar Hang kiadója, az Alhambra-Press Kft. gondozásában Budapesten.

Felelős kiadó: György Zsombor, Lukács Csaba

Minden jog fenntartva. A könyv bármely, cikkbéli hivatkozást meghaladó részlete a kiadó előzetes engedélyével használható fel.

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Aki vérmes nyilatkozatokat, harcias jelszavakat keres könyvünkben, annak csalódást kell okoznunk. Mostani helyzetünkben az számít felforgató tettnek, ha a dolgok mélyére nézünk, és aszerint cselekszünk. A következő oldalakon erre teszünk kísérletet. Üres ígéretekkel teli lesz idén a padlás – mi nem érhetjük be hangzatos szólamokkal. „Magyarországon minden reform kivihetetlen, amely nem gyökeres” – Eötvös József megállapítása ma időszerűbb, mint valaha. Ehhez tartottuk magunkat. De aki mindent felforgat, annak nem a rendetlenség a célja. Lehet, hogy csak elveszített valamit, és szeretné megtalálni. Valami életbevágóan fontosat. Talán a jövőnk kulcsát.

Tartalom

Bevezetés

1. Helyünk a világban

Másnap

Európa válaszúton

Találjuk meg Közép-Európát!

Egy atlantista magyar nagystratégia védelmében

2. Nem erőforrás: ember

Meghalt az iskola, éljen az iskola!

Szabad ország, szabad egyetem

Fogyó népesség, növekvő lakáshiány

Kettészakított társadalom, kettészakadt egészségügy

A szociális ellátórendszer reformja

Hogyan ne legyen a kormánynak kultúrpolitikája, és miért legyen mégis?

3. A nemzet vagyona

Fordulat a gazdaságpolitikában

A vidék jövője – túl a mezőgazdaságon

Vidékről vidékre: helyi stratégiák

Mi lenne jó a jó palócoknak? – Körséta Kelet-Nógrádban

Népességmegtartó képesség, képességmegtartó népesség Szabolcs-Szatmár-Beregben

Városiasodás nélkül polgárosodó aprófalvak Zalában

Eltűnő vizeink nyomában

Mi már a jövő nemzedék vagyunk!

4. A jogállam helyreállítása

Alkotmányos rendszerváltás1

Jogállami igazságszolgáltatás

Önkormányzás

A Felforgatókönyv és más forgatókönyvek (utószó)

Bevezetés

Történelmünk egyik legszégyenletesebb korszaka áll mögöttünk. Árulói lettünk nyugati szellemi örökségünknek, európai szövetségeseinknek. Politikánkat, gazdaságunkat alárendeltük az orosz és kínai nagyhatalmi érdekeknek. Az ő példájukat követve, hathatós támogatásukkal bontotta le az alsójobboldali kurzus a demokratikus jogállamot és tette magántulajdonává a közvagyont. Így lettünk Európa legszegényebb, legkorruptabb és leginkább megvetett nemzete.

Nem tévedések és torzulások sorozatáról van szó, hanem következetes rendszerépítésről. Ha nem értjük az Orbán-rendszer működésének logikáját, nem szabadulhatunk meg a következményeitől. A magyar kormányfő a kilencvenes évek politikai megrázkódtatásaiból szűrte le azt a téves következtetést, hogy a rendszerváltó elit gazdasági és kulturális túlerejével szemben hatalmát csak úgy védheti meg, ha minden tisztséget, vagyont, információt és dezinformációt egy tőle közvetlenül függő szűk csoport kezében összpontosít. Pedig 2010-ben, amikor hatalomra került, erre már nem lett volna szükség: számottevő ellenzéke nem akadt, kormányzását kül- és belföldön bizakodó várakozás előzte meg. Ha ez beigazolódik, uralmát a többség bizalmára építhette volna, az alattvalók megfélemlítése, megtévesztése és megvesztegetése helyett.

Minden egyéb ebből következik. A közvagyon példátlan mértékű eltulajdonításához le kellett rombolnia a jogállamot és ki kellett üresítenie a parlamentáris rendszert. Az intézményesített korrupcióhoz, az uniós fejlesztési források eltérítéséhez nem számíthatott nyugati partnereinek jóváhagyására, ezért casus bellit kellett találnia a szembenálláshoz. Olyan indokokat, amelyek magyarázattal szolgálnak a nemzetközi elszigetelődésre és arra, hogy politikáját miért utasítják el európai szövetségesei. A cél érdekében mondvacsinált ellenségeket keresett: a Soros-hálózatot meg a brüsszeli bürokratákat, s ügyesen meglovagolta a menekültválság hullámait. Eddigi szövetségeseinek elvesztését a keleti nyitásnak nevezett politikai pálfordulás volt hivatott ellensúlyozni.

Amikor erre az útra lépett, Orbán még nem számolhatott Putyin ukrajnai háborújával. A keleti önkényuralmi rendszerek és a nyugati demokráciák között hirtelen támadt szakadék lehetetlenné tette addig vitt kétkulacsos politikájának folytatását: többé nem leplezhette nyílt elköteleződését a gonosz új tengelye mellett. Ez oda vezetett, hogy helyzete az Európai Unióban tarthatatlanná vált, sorsa azóta elsősorban Moszkva jóindulatától függ, amelyet a guruló rubel és az európai szélsőjobb között vállalt közvetítő szereppel igyekszik kiérdemelni.

Eközben idehaza az évtizedes rablógazdálkodás, az elhibázott fejlesztési stratégiák kudarca és a közszolgáltatások tönkretétele a választók többségéből egyre erősödő elégedetlenséget váltott ki. A 2026-os választások alkalmat kínálnak, hogy kitörjünk szomorú helyzetünkből. Olyan hatalom ellenében, amely a jogalkotás-jogkijátszás gépezetét tetszése szerint irányítja és rendelkezik a közvélemény befolyásolásának valamennyi eszközével, ez csak akkor sikerülhet, ha a választópolgárok és jelöltjeik kellő bölcsességgel és bátorsággal járnak el. Ennek eddig kevés jelét mutatták.

A bátorság ahhoz kell, hogy őszintén szembenézzünk önmagunkkal: tehetetlen beletörődésünk, cinkosságunk, hiszékenységünk és gyávaságunk, egymás iránti részvétlenségünk is kellett ahhoz, hogy az Orbán-rendszer kiépülhessen és négy cikluson keresztül fennmaradjon.

A bölcsesség azt kívánja, hogy tudjuk, mit akarunk elérni. A politikusok többsége azt mondja, amit választói hallani szeretnének, a választók többsége azt szereti hallani, amit már sokszor elmondtak neki. Az ország előtt álló kihívások ezzel szemben azt követelik, hogy olyan kérdésekre keressünk választ, amelyeket a többség nem szívesen hall, és amelyekben nincs egyetértés. Az összefogáshoz nem valamiféle nemzeti minimum megfogalmazása hiányzik, mert ez a minimum nagyjából köztudott: minden ellenzéki párt ezeket szokta megígérni, ezt tette 2010-ben a Fidesz is. A népszerű szólamokból azért nem lesz mégsem valóság, mert mögöttük megkerült dilemmák, elhallgatott kockázatok, sürgős felülvizsgálatra szoruló előítéletek rejlenek.

A demokráciadeficit, növekvő államadósság, alulfejlett polgárosodás, hanyatló biológiai sokféleség, külpolitikai úttévesztés, a forint gyengülése és az iskolások romló szövegértése szorosan összefüggenek. A rendszer egyik vagy másik elemének korrigálása csak újabb konfliktusokat gerjeszt mindaddig, amíg nem a rendszer egészének megváltoztatására teszünk kísérletet.

Ehhez a társadalom jóváhagyására lenne szükség, ezt nem pótolhatja a népszerű ígéretekbe és népszerű jelöltekbe vetett bizalom. Azonban képtelenség széles körű támogatást szerezni olyan változásokhoz, melyek igazi tétjéről, kilátásairól nem folyik nyilvános párbeszéd.

Könyvünkben a főbb nehézségek azonosítására és megoldásukra teszünk javaslatot, abban a reményben, hogy majd mások is így járnak el, a politika pedig visszanyeri eredeti értelmét: nem szekértáborok nemtelen viaskodása lesz, hanem a meggyőződések, értelmes érvek vitája.

1. Helyünk a világban

Egy kis ország sorsa mindig a nemzetközi erőviszonyok alakulásán múlik, valamint azon, hogy miképpen keresi a helyét a nemzetek közösségében. Az utánunk jövők nem arra lesznek kíváncsiak, hogy hány fürdőszoba volt a hatvanpusztai kastélyban. Még csak nem is arra, hogyan züllött a gyermekvédelem nálunk egy időben gyerekkereskedelemmé. Hanem arra, hogy milyen válaszokat adtunk – amikor még lehetett vagy lehetett volna – a fenyegető globális ökológiai katasztrófa kihívására. S hogy hova álltunk a civilizációk összecsapásában. Hogy a keleti despotaállamok és a nyugati demokráciák között kibontakozó végzetes konfliktusban a demarkációs vonal hol húzódik: Záhonynál vagy Hegyeshalomnál?

Másnap

A külpolitikai fordulat lehetséges forgatókönyve

Ahogy Deák Ferenc mondta, a félregombolt mellényt újra kell gombolni: Magyarország külkapcsolatai ma nem eseti reformálást, hanem teljes átalakítást kívánnak, úgy a tartalom, mint a stílus és a szervezet tekintetében.

1. A magyar külpolitika szakított a rendszerváltást követő két évtized következetes atlantizmusával, és helyébe a hintapolitikát állította. Sikorski lengyel külügyminiszter plasztikus megfogalmazásával élve: „Orbán Viktor a kerítésen ül”. Az új vezetésnek egyértelművé kell tennie, hogy „leszáll a kerítésről”, és azt az oldalt választja, amely mellett a magyarok 1989-ben és azóta is következetesen elkötelezték magukat: Európát és a Nyugatot.

A keleti nyitás nem járt kézzelfogható eredményekkel, Magyarország a régió többi országához képest semmilyen előnyhöz nem jutott új barátaitól, ellenben a kormány hitele és megbízhatósága megkérdőjeleződött. Az új magyar kormány egyik első tennivalója, hogy elkötelezi magát az Európai Unióval való konstruktív együttműködés mellett. Európa-politikánknak az ország tényleges érdekeit kell képviselnie, nem pedig más szereplőkét. A szolgai mintakövetés és a folyton feleselő trollpolitizálás egyaránt tévút. Vétójogunk áruba bocsátása, öncélú lobogtatása rengeteget ártott nemzetközi megítélésünknek.

A külpolitikai fordulatot az új kormány olyan szimbolikus gesztusokkal teheti nyomatékossá, mint a csatlakozás az Európai Ügyészséghez. Ezt a hazai társadalom is támogatja. Anyagi vonzata nincs, viszont jelentős erkölcsi értéket képvisel. Bejelenthetjük az eurózónához való csatlakozási szándékunkat is. Az euró bevezetésnek célszerűségét annak idején sokan vitatták, a közös valuta léte azonban ma már olyan adottság, amelyhez érdemes alkalmazkodnunk, ha ki akarunk törni periférikus helyzetünkből. Elköteleződésünk az euró mellett jelenleg inkább jelképes jelentőségű, mivel a csatlakozás gyakorlati feltételei nem adottak: messze vagyunk a maastrichti kritériumok teljesítésétől. Érdemes lenne jeleznünk csatlakozásunkat az Elszántak Koalíciójához is, ezzel is mutatva elkötelezettségünket az önálló biztonságpolitika mellett. Magyarország érdeke, hogy egy erős nemzetállamokból álló szövetség része legyen, s ne egy nagyhatalom vazallusa.

Tiszta képet kell nyerni az Orbán-kormány külpolitikai hagyatékáról. A titkosított megállapodások (gáz- és olajszerződések, Paks II., Budapest–Belgrád-vasút, kínai hitelek stb.) sokasága miatt egyelőre nem tudhatjuk, milyen mértékig korlátozzák ezek az ország szuverenitását, és milyen anyagi vagy politikai költséggel jár felszámolásuk. Az új kormány tegye transzparenssé ezeket a megállapodásokat, hogy világos legyen, milyen terheket örököl elődjétől.

Az Antall-kormány által életre hívott Visegrádi Együttműködés volt a rendszerváltást követő magyar külpolitika leginkább időtálló kezdeményezése. Eminens érdekünk ennek feltámasztása – akár kiterjesztése –, az együttműködés unión belüli súlyának növelése. Ennek előfeltétele a magyar–lengyel kapcsolatok rendezése.

Bárhogy is végződjön az orosz–ukrán háború, Ukrajna marad a legnagyobb szomszédunk. Az új kormány feladata, hogy helyreállítsa a tudatosan tönkretett kétoldalú kapcsolatokat, ez a kárpátaljai maradék magyarság alapvető érdeke is. Támogatnunk kell Ukrajna felvételét az Európai Unióba, normális felvételi folyamat keretében, amint megfelel a tagság követelményeinek.

A Nyugat-Balkán a magyar gazdaság természetes expanziós területe. A térség államainak stabilitása nyilvánvaló magyar érdek, de ugyanúgy, mint Ukrajna esetében, ebből nem következik, hogy a csatlakozási feltételek teljesítése nélkül kell befogadni őket.

Át kell értékelni a magyar–orosz és a magyar–kínai kapcsolatok politikai minőségét. Ami az előbbit illeti, a háború végéig semmilyen magas szintű politikai kapcsolatfelvétel nem indokolt. A szankciók szabta keretek között folyó kereskedelem fenntartásához nincs szükség intenzív diplomáciai kapcsolatokra, sem folyamatos szívességekre. A nyilvános barátkozás és a titkos szívességek politikája a kínai viszonylatban sem bizonyult gyümölcsözőnek.

A külkapcsolatok minősége nem múlhat azon, hogy kik a mindenkori miniszterelnök barátai: véget kell vetni a személyfüggő és személyeskedő diplomáciának.

Fontos feladat az ország energiaszuverenitásának biztosítása. Egyoldalú függésünket az orosz energiaforrásoktól semmi sem indokolja. A beszerzési források diverzifikálása és a valódi energiaszuverenitást megalapozó energiamix kialakítása alapvető érdekünk; ezen belül jelentősen növelhető a hazai megújuló energiaforrások részesedése.

2. A magyar diplomácia sutba dobta a szakma szabályait, és nyers, arrogáns, sokszor tudatosan durva és sértő stílusban kommunikál. A külügyminiszter külföldi kollégáit rendszeresen hazugnak, kétszínűnek, gyávának vagy éppen félnótásnak nevezi, más miniszterek és a miniszterelnök is rendszeresen becsmérli európai kollégáit. Ez a nemtelen stílus elmarja szövetségeseinket, és nagyban hozzájárult európai elszigetelődésünkhöz.

A változás szimbolikus jelei közé tartozik a minisztérium hagyományos, 1849-ig visszamenő nevének visszaállítása, függetlenül attól, hogy a külgazdasági feladatokat itt vagy más tárcánál látják el. Partnerországainkban a minisztériumot mindenütt külügyminisztériumnak hívják.

Látványosan szakítanunk kell azzal a gyakorlattal, hogy elítélt vagy ítélet elől menekülő politikusoknak nyújtunk menedéket. Gruevszki észak-macedón volt miniszterelnököt, illetve Marcinkowski volt lengyel igazságügyi miniszterhelyettest ki kell adni a kérelmező hatóságoknak. A jogállam helyreállításához az is hozzátartozik, hogy tiszteletben tartjuk a nemzetközi jogot.

3. A minisztérium ma túlméretezett, diszfunkcionális intézmény, világosan lehatárolt hatáskörök nélkül, tele belső szervezeti problémákkal és lojális, de alkalmatlan munkatársakkal.

Magyarországnak jelenleg indokolatlanul költséges és túlméretezett külképviseleti hálózata van: 140 külföldi képviseletet tartunk fenn, míg Ausztria 117, Svédország 92, Finnország 90 külképviselettel rendelkezik. Az elmúlt években ötletszerűen, rövid távú érdekek szerint történt az új képviseletek megnyitása. Hiba lenne ugyanilyen alapon dönteni bezárásukról: ennek egy új külpolitikai stratégia jegyében kell majd megtörténnie. Hasonlóan túlméretezett a minisztérium állománya: a korábbi 2000 helyett jelenleg több mint 3000 munkatársa van. A külképviseleti hálózat csökkentésével párhuzamosan ezt a létszámot is csökkenteni kell.

Megkerülhetetlen egy hatékonyabb működési modell kialakítása, amely felválthatja a jelenlegi, szinte áttekinthetetlen szerkezetet. Értelmetlenül sok a vezetői pozíció. Az államtitkári és helyettes államtitkári tisztség valamikor a szakma csúcsát jelentette, tekintélyüket mára elinflálta a kormány személyzeti politikája, amely szakértelem helyett a lojalitást honorálja. Hatáskörüket ismét világosan körül kellene határolni, hogy ezen belül rendelkezzenek a kellő döntési szabadsággal. A sikeres átmenet egyik feltétele, hogy alkalmas, tapasztalt, tisztességes, kellően felkészült emberek foglalják el a posztokat. Ilyenek találhatók a jelenlegi apparátusban is, de fontos a vérfrissítés, az új, tehetséges emberek megnyerése. Magyarországon viszonylag kevesen foglalkoznak hivatásszerűen külpolitikával: diplomaták, szakértők, egyetemi oktatók, újságírók. Érdemes az ő tudásukat is bevonni Augiász istállójának kitakarításába.

Szent-Iványi István

Európa válaszúton

Meggyőződésünk, hogy nemzeti szuverenitásunkat az Európai Unióban és nem az Európai Uniótól kell és lehet megvédenünk. Ennek tudatában kell állást foglalnunk az unió polgárait megosztó kérdésekben.

Európai elkötelezettségünk nem jelent csatlakozást egyik vagy másik politikai irányzathoz: éppen az európai kultúra és politika színes sokféleségéhez szeretnénk visszatérni. Az egyén erkölcsi méltóságát, a népek jogát az önrendelkezéshez, és ami e kettőből következik: az alulról építkező demokrácia eszméjét egyedül a nyugati civilizációban tisztelik. Az európai értékek követése nem lehet kritikátlan, lévén a kritikai szellem az európai gondolkodás legfontosabb vonása. Ettől a szellemtől reméljük ma is, hogy segít megtalálni a kivezető utat civilizációnk mélyreható válságából.

1. Szorosabb vagy lazább integráció? A dilemma nem azért éleződött ki az utolsó évtizedben, mert egyes tagállamok jobban vagy kevésbé féltik az önállóságukat, hanem azért, mert kiderült, hogy más alapvető kérdésekben sincs egyetértés közöttük. Ami az integrációt illeti, újabban a nemzetközi erőviszonyok felborulása, úgy tűnik, igen életszerű irányba tereli az érintetteket: elkerülhetetlenné vált a tagországok korábbinál szorosabb együttműködése a védelmi és biztonságpolitikában, valamint a külkapcsolatok terén. A külső partnerekkel szembeni egységesebb fellépés nem szükségszerűen korlátozza a tagországok mozgásterét a belpolitikában. Itt továbbra is a szubszidiaritás elve az irányadó.

2. Kívánatosnak tartjuk az egységes védekezést egy másik, ha úgy tetszik, külső fenyegetéssel szemben is, ez pedig az ökológiai katasztrófa. Létforrásaink megőrzése közös elhatározást kíván, ellenkező esetben a szigorúbb környezetvédelmi normák épp azoknak az országoknak jelentenek hátrányt, amelyek ezeket következetesen alkalmazzák. A tagállamok egyetértésére volna szükség, hogy az unió természet- és klímavédelmi elkötelezettsége ne legyen meg-megújuló alkudozás tárgya és áldozata. Magyarország a klímaváltozásnak leginkább kitett európai országok egyike: a súlyos csapadékhiány, alvízi helyzetünkből származó sebezhetőségünk, kontinentális viszonylatban gazdag ökoszisztémánk miatt érdekünkben áll, hogy az unió következetesen érvényesítse a természeti környezet jó állapotának helyreállítására irányuló törekvéseit, és a határon átnyúló szennyezések problémájára is megnyugtató választ találjon. Jelenleg ennek éppen az ellenkezőjét próbáljuk elérni.

3. Sokan úgy vélik, hogy az életformák gazdag változatosságának megőrzésére irányuló erőfeszítések összeférhetetlenek a piaci versenyképességgel. De miféle versenyről, milyen képességekről beszélnek? Európa jólétét nem az szolgálja, ha egy olyan versenyben próbál helytállni, ahol a siker feltétele az erőforrások pazarlása, ellenben a környezet vagy a munkahelyek védelme versenyhátrányt jelent. Földrészünket éppen az ökológiai belátásból fakadó reformok terelhetik jövőképes irányba, egyúttal csökkenthetik a világgazdasági folyamatoktól való függésünket is.

4. A szabadkereskedelmi világrend összeomlott. Ez nem egyik napról a másikra történt; a nemzetek gazdasági érintkezésében soha nem érvényesültek a piacgazdaság klasszikus ismérvei. A globális cégbirodalmak és pénzügyi hálózatok túlsúlya és a perifériaországok kiszolgáltatottsága olyan aszimmetriákat eredményezett, amelyek logikusan vezettek a gazdasági és a politikai hatalom korábban elképzelhetetlen mértékű összefonódásához. A siker és a kudarc többé nem a piaci folyamatok spontán alakulásán múlik, hanem a nagyhatalmak alkudozásán és vetélkedésén. A világban ismét a nyers erőszak uralkodik, ma még inkább, mint a második világháború óta bármikor.

5. A tömeges bevándorlás átalakította Európa arculatát, kezelhetetlen feszültségek forrása lett, és nem váltotta be a hozzá fűzött gazdasági természetű várakozásokat. A migráció elleni védekezést azonban a centrumpártok átengedték a szélsőségeseknek: a jobboldali populizmus látványos térhódításának ez a legfőbb magyarázata. Muszáj erről őszintén beszélni. A Willkommenskultur elsősorban nem a kozmopolita liberalizmus megnyilvánulása volt, hanem az olcsó munkaerőre és igénytelen fogyasztók tömegére vágyó európai üzleti világ érdeke. A gyarmatbirodalmak összeomlása után idő kérdése volt, hogy kiszolgáltatott munkások tömegét importálják Európába, a Római Birodalom rabszolgaszerző háborúi óta bevált módon. Most ezek az emberek többé-kevésbé saját indíttatásból vállalkoznak a hosszú útra Afrika vagy Ázsia túlnépesedett, politikai és klímakatasztrófa sújtotta területeiről Európába, de az új népvándorlást szervező és abból hatalmas hasznot húzó bűnszövetkezetek eljárása semmivel sem szelídebb, mint volt egykor a rabszolga-kereskedőké, és áldozataik szenvedése sem csekélyebb. Beilleszkedési nehézségeik a leküzdendő kulturális távolsággal arányosak. A befogadó országok lakóinak okozott károk is közismertek. Nincs rá észszerű ok, hogy az unió ne az illegális migráció elleni következetes védekezés és a legális bevándorlók számának korlátozása mellett kötelezze el magát: elvben ez meg is történt már. Ezt azonban a siker reményében csak akkor teheti, ha kész komoly áldozatokat hozni annak érdekében, hogy a vándorlásra kényszerülő népesség a saját szülőföldjén találjon magának emberhez méltó életkörülményeket.

6. Az európaiakat talán a leginkább megosztó kérdés: viszonyunk Oroszországhoz. A többség felismerte Moszkva újjáéledő, alapjában véve a cári időktől fogva változatlan birodalomépítő ambícióit, s az ebben rejlő fenyegetést. Különösen az Oroszországgal közvetlenül határos államok álláspontja egyértelmű, de Ukrajna lerohanása óta a legtöbb nyugati ország vezetőiben is megérlelődött a felismerés, hogy ebben a háborúban Európa jövője dőlhet el, és erőteljesen támogatják az agresszió áldozatait. Velük szemben azonban lassan erősödő tábort alkotnak azok, akik nem így gondolkodnak: sokallják az ukránok szabadságáért hozott áldozatot, vagy az oroszokkal fenntartott üzleti kapcsolataikért aggódnak, vagy általában elleneznek minden közös fellépést, mert országuk önállóságát féltik az uniótól. Populista politikusok, radikális jobboldali pártok Európa-szerte sikeres kampányokat építenek erre az érzületre. Köztudomású, hogy Moszkva igen bőkezűen finanszírozza őket, ugyanúgy, ahogyan a szovjet korszakban tette a nyugat-európai kommunista pártokkal. Érdekeinek legbuzgóbb szószólója az unióban éppen a magyar kormány, amely minden alkalmat megragad, hogy akadályozza a tagországok egységes fellépését. A magyar külpolitikában bekövetkező fordulattal Európában a Moszkva-barát szélsőséges erők legfőbb támaszukat veszítenék el. Európa jövője szempontjából a magyarországi változásoknak ez az igazi tétje.

Lányi András

Találjuk meg Közép-Európát!

A visegrádi négyek közötti együttműködés megteremtése a rendszerváltozás utáni magyar külpolitika talán legnagyobb sikere: kitörést ígért regionális elszigeteltségünkből. Ha mutatkoztak is később világnézeti vagy érdekellentétek a partnerországok kormányai között, együttes fellépésük az Európai Unión belül erősítette pozíciójukat. Az ezzel járó előnyökre többé nem számíthatunk.

1. A Kelet-Közép-Európa felé irányuló figyelem számottevően megnőtt 2022. február 24., az Ukrajna ellen indított orosz támadás után. Részben az Oroszországgal határos tagállamok (finnek, észtek, lengyelek) határozott fellépése tette lehetetlenné, hogy az unióban felülkerekedjenek az agresszorral való kiegyezést latolgató irányzatok. Annak tudatában, hogy Moszkva nem titkolt célja a NATO jelenlétének felszámolása a szovjetek teljes egykori befolyási övezetében, az érintett országok mindent megtettek, hogy a nyugati katonai szövetség erőteljesen támogassa az ukránok önvédelmi harcát. Ebben a precedensértékű közép-európai sikertörténetben azonban Magyarország nem vett részt.

Szövetségesei legnagyobb meglepetésére a háború kitörése nemhogy mérsékelte volna a magyar külpolitika elkötelezettségét a keleti nyitás mellett, inkább még látványosabbá tette a kormány lojalitását az agresszor iránt. Hol az ország energiabiztonságára hivatkozva, hol az áldozatot okolva a konfliktusért, hol „Brüsszelt” vádoló konspirációs elméleteket hangoztatva lépett fel újra és újra a Moszkvát sújtó szankciók és a Kijevnek nyújtott segítség ellen. A kormány kommunikációja eközben az orosz háborús propagandát visszhangozza kül- és belföldön egyaránt. Ez a lojalitás sajnos kiterjedt a titkosszolgálati együttműködés területére is. Mindez nyugati szövetségeseink és szomszédaink körében teljes bizalomvesztéssel járt. Ha tesznek is mások időnként gesztusokat Moszkva felé, mint a szlovák miniszterelnök, ez nem teszi kétségessé szövetségi politikájukat. Észszerű indokok a magyar kormány eltökélt oroszbarátságát sem támasztják alá. (A térség többi, tengeri kikötővel nem rendelkező országa képes volt diverzifikálni energiaellátását és leválni az orosz energiahordozókról.) Ha pedig a magyar kormány jelenlegi viselkedésének indítékát a titkos diplomácia kelléktárában kell keresnünk, úgy az annál rosszabb ránk nézve.

Egy nemzeti érdekeinkre tekintő Közép-Európa-politika (bármit is értsünk ezen) nem gyengítheti a NATO-t, diverzifikált energiabeszerzésre törekszik, és Ukrajna EU-csatlakozását nem blokkolni próbálja, hanem kihasználja arra, hogy kedvező feltételeket érjen el a kárpátaljai magyar kisebbség számára és egyéb vitás kérdésekben. Más esetekben, például Svédország NATO-csatlakozásának akadályozása kapcsán, semmiféle épkézláb magyarázatot vagy mentséget nem találunk a magyar eljárásra, a szövetségi rendszer gyengítésének szándékán kívül.

2. Szomszédsági politikánk sarkalatos pontja a kapcsolat a külhoni magyarokkal. A nemzeti érdeket az elmúlt másfél évtizedben ezen a téren is felülírta a pártérdek. A határon túli magyar szervezeteket budapesti pénzügyi forrásokra kötötték rá. A cél a Fidesz–KDNP-pártszövetségtől, illetve a magyar kormánytól függő szatellitszervezetek létrehozása volt, de az intézkedések elsősorban a külhoni szavazatok biztosítását szolgálták, és nem a határon túli magyar közösségek hosszú távú érdekét. Ez elriasztotta e kisebbségi magyar pártok környezetéből a szakértők és aktivisták egy részét. A szlovákiai vagy romániai magyarság esetében szembetűnő, ahogy a helyi politikai és társadalmi szervezetek kiüresedtek. Sok helyen az etnobizniszben utazó ügyeskedők vették át a kezdeményezést, akik főként egy dologban voltak sikeresek: egymás hitelének aláásásában. Ezzel megindult a helyi magyar szavazók bizalomvesztése a magyar pártok iránt. A szervezetek átláthatatlan budapesti „bekötöttsége” sok esetben még az Orbán Viktorral rokonszenvező szavazókat is elbizonytalanította. A felvidéki magyarság esetében a helyi magyar politika iránti bizalomvesztés különösen látványos: a magyar szavazók jelentős része szlovák pártok mellett teszi le a voksát. Az össznépesség 8–10 százalékát kitevő szlovákiai magyarságnak mint etnikumnak így jelenleg nincs parlamenti képviselete.

A probléma természetesen nem a Budapesttel ápolt kapcsolat, hanem a magyar belpolitikai érdekeket szolgáló mechanizmusok, az átláthatatlanság, a korrupció és a kézi vezérlés. Ezek kiküszöbölése érdekében vissza lehetne térni a Magyar Állandó Értekezlet gyakorlatához, a kapcsolatok átláthatóvá tételéhez, a kormányzati és a pártpolitika következetes elválasztásához. A hazai pénzforrások felhasználásáról pedig nyílt pályázati rendszerben kellene dönteni.

3. Meglehetősen távol vagyunk még attól, hogy a határon túli magyarok minden az Európai Unióban bevett kisebbségi jogból részesüljenek. Olyan jogfosztó rendelkezések érvénytelenítése is ellenállásba ütközik néha, mint a második világháború után hozott Beneš-dekrétumoké Szlovákiában. Helyi szinten eközben az etnikai ellentétek enyhülnek, a békés együttélés a többségnek nincs ellenére. Célunk ezért a bizalom további erősítése lehet, hogy partnereink érezzék, a magyar érdekek védelme nem a rovásukra történik. A magyar kormány azonban nem maradhat tétlen a magyar kisebbséget sújtó botrányos kirekesztő intézkedésekkel kapcsolatban.

A regionális együttműködések mélyítésének legígéretesebb módja a határ menti térségek fejlesztése. Az ilyen térségek számára rendszeresített uniós támogatások (pl. Interreg) mellett a saját nemzeti források összehangolt felhasználására, közös tervezésre és közös kivitelezésre volna szükség. Gömörben, Nógrádban, Biharban és másutt a két szomszédos ország kormányszintű együttműködésével valósulhatnának meg a régóta hiányolt közös infrastruktúra-fejlesztések. A hagyományos összeköttetés helyreállítása a határ mindkét oldalán komoly gazdaságélénkítő hatással járna. Ebben pedig nemcsak a magyar népesség érdekelt. A magyar kezdeményezések bizonyára kedvezőbb fogadtatásra számíthatnak, ha nem etnikai, hanem regionális alapon szerveződnek, helyi szlovákok, illetve románok bevonásával.

4. Közép-Európa és ezen belül Kelet-Közép-Európa nemcsak geopolitikai, legalább ennyire kulturális fogalom is. A térség népei között a kulturális összetartozás erősítése a visegrádi kezdeményezésnek is fontos célja volt. A magyar külpolitika üzenete azonban az utóbbi években nem a kultúrák és népek közös örökségéről szólt, hanem a közös elzárkózásról és a közös ellenségképek kialakításáról. A regionális identitás leginkább a Nyugat-ellenességben jutott kifejezésre. Ehhez jó alapot kínált a nyugati országok sikertelen migrációs politikájának harsány elutasítása, amely a hazai közönség egy részét mindig is jellemző gyanakvást és félelmet erősítette az idegenekkel szemben. A véres nemzetiségi konfliktusok emlékét hordozó térségben ez aligha segítette az egymásra utalt szomszéd népek közötti jobb megértést. Lassan le is kerültek a napirendről a közös történelmi örökségünket hangsúlyozó párbeszéd-próbálkozások. Helyettük a magyar kormány a térség etnopopulista politikusainak barátságát kereste, akikkel az idegengyűlölet jegyében keresett és talált közös platformot. Fontos lenne a pártpolitikai színektől függetlenül jó kapcsolatra törekedni a visegrádi országok kormányaival, mert enélkül a visegrádi együttműködés hullámvasútra került.

Vissza lehet-e térni a jövőben a közös kulturális gyökerek, a közös történelmi teljesítmények kereséséhez? A korábbi próbálkozások óvatosságra intenek. Bonyolult történelmi kérdések előítélet-mentes kezelése a szélesebb nyilvánosság előtt kockázatos vállalkozás. Könnyen az eredeti szándékkal ellentétes irányba terelhetik a kirekesztő nacionalizmus képviselői, akik ebből szoktak maguknak politikai tőkét kovácsolni. A kulturális távolságérzet csökkentésére törekedni mindenesetre érdemes. Érdemes lenne a történelemtanárokat ellátni olyan segédletekkel, amelyek a szomszéd népek párhuzamos művelődéstörténetének bemutatása mellett arról is tudósítanának, hogy mindezt hogyan interpretálják a határ túloldalán. A magyar irodalomkönyvek pedig (de lehetőleg a szlovák és román tankönyvek is, kölcsönösségi alapon) bemutathatnák a szomszédos országok egy-egy kiemelkedő alakját.

5. Az észak–dél tengely nemcsak a kulturális kapcsolatokban szorult háttérbe a kelet–nyugati tengellyel szemben, hanem a közlekedésben is. A kettő nem független egymástól: a közlekedési kapcsolatok és a turizmus tehet talán a legtöbbet a kulturális távolságérzet csökkentésének érdekében. Az észak–déli közlekedési folyosók fejlesztése megkérdőjelezhetetlen közös érdeke a régió országainak. Komoly anyagi forrásokat igényel, de a nagy tervek mellett már a kisebb szűk keresztmetszetek felszámolása (hiányzó vasúti szakaszok, hiányzó buszjáratok kiépítése, stb.) is a szomszédsági kapcsolatok érezhető javulásával járna.

Kollai István

Felhasznált betűtípusok

Andada Pro – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License