Rose-Line Brasset 1999 óta újságíró, kutató és író. Az irodalomtudomány mestere, több száz cikket publikált a legjobb kanadai újságokban és magazinokban olyan változatos témakörökben, mint az utazás, konyhaművészet, család, társadalmi kérdések, történelem, párkapcsolat, egészség és táplálkozás. Kamaszkora óta járja a világot, a Béliveau-nál megjelent Voyagez cool! szerzője, és két publikációt is írt a Publications du Québec kiadó „Az emlékezet határán” című gyűjteményébe. Két gyermek anyukája; szabadidejét legszívesebben családjával, írással, utazással, a labradorjával tett erdei sétákkal, főzéssel és jógával tölti.

Laurence-nek, kedves útitársamnak,
őrült terveim fő támogatójának és rendíthetetlen bűntársamnak, legyen szó új kalandokról
vagy… vásárlásról.

Július 14., csütörtök

10:00

Szörnyű zajra ébredek. Anyám elképesztő lármát csap a szobájában, amely sajnos az enyém közvetlen szomszédságában található. Segítség! A tanév során úgyis korán kell kelnem minden áldott reggel, legalább a szünetben hadd lustálkodjak! Túl nagy kérés lenne? Próbálok tudomást sem venni a történésekről, de ha anya épp rossz passzban van, jobb elkerülni a konfrontációt, így a körülményekhez képest a lehető legbölcsebben cselekszem: visszadugom a fejem a takaró alá, és közben jól megszorongatom a kiselefántom. Ah! Nyári szünet itthon! Micsoda boldogság bűntudat nélkül lógatni a lábam a saját otthonomban! Anya már legalább két hete nem említett semmiféle utazást. Új rekord!

Lehunyom a szemem, és megpróbálok visszaaludni. Esélytelen! A lárma a szomszéd szobából csak nem akar szűnni. Anyám dühödten cibálja a fiókokat, úgy tűnik, teljesen kiüríti a gardróbját. Mindennek a tetejében közben magában beszél. Elgurult a gyógyszere, vagy mi van? A falhoz nyomom a fülem, és hallom, ahogy a nagy siránkozás közepette még káromkodik is:

– Nem tudom elhinni, hogy itt ez a sok régi vacak, és egy rongy sincs köztük, amit felvehetnék ma! A francba! A pokolba ezzel az ótvaros gardróbbal, a fenébe is, porig égetném!

Akkor szokta mondani, hogy „francba” vagy „pokolba vele”, mikor már tényleg elege van. Most valószínűleg nagyon dühös, mert ugyanabban a mondatban használta az „ótvaros”, „fenébe”, „porig égetném” kifejezéseket. Súlyosnak tűnik a helyzet; jobb, ha inkább elhúzok itthonról… Azt hiszem, átmegyek Gina barátnőmhöz. Náluk az udvarban van medence, és ha hihetek az ablakom redőnyein átszűrődő napsugaraknak, ma nagyon szép időnk lesz.

10:15

Kikászálódom az ágyból, gyorsan felöltözöm, és felkapom a hátizsákom, amelybe az iPodomat és a kedvenc fürdőruhámat pakoltam. Utána megpróbálok diszkréten, hang nélkül kimenekülni a szobámból, és a konyha felé lopakodom.

– Ó! Julieeette! Kérlek, gyere ide segíteni!

A fenébe! Mikor így hangsúlyozza a keresztnevem, azt jelenti, nagy bajban vagyok.

– Mit csinálsz? – kérdezem (és közben imádkozom, nehogy belekezdjen egy újabb véget nem érő monológba, amelyben órákon keresztül magyaráz valami olyasmit, amit én fél perc alatt össze tudnék foglalni).

– Találkozóm van a Bout du monde magazin főszerkesztőjével egy elegáns francia étteremben, és nincs, amit viseljek! – morgolódik egy nagy, kétségbeesett sóhaj kíséretében.

Lám, lám, lám. Valaki észrevette, hogy a komplett ruhatára az 1980–90-es évekből maradt ránk... Elég divatjamúlt!

– Mégis mióta izgat téged, hogy mit veszel fel? Nem te ismételgeted állandóan, hogy nem fontos a megjelenés, csak a belső szépség számít?

– De, persze – ismeri el türelmetlenül –, de itt most fontos.

– Hogyhogy „fontos”?

Komolyan azt próbálja elhitetni velem, hogy a legfőbb elvei általában csak a kevésbé fontos dolgokra vonatkoznak?

– Valószínűleg nagyon különleges dologról lesz szó, ezért hívott ebbe az étterembe, úgyhogy szeretném kicsípni magam, érted?

– Öhm, igazából Gina már vár rám, megbeszéltük, hogy ma a medence partján fogunk napozni.

– Julieeettte!

– Jó, jó! Nem kell mindjárt izgulni. Mégis, mit akarsz, hogy segítsek?

– Segíts kiválasztani, mit viseljek.

Hoppá! Itt már tényleg veszélyes vizekre eveztünk! De úgy tűnik, nincs választásom.

– Hm, oké. Hadd nézzek körül, mi van itt.

Anyám a teljes ruhatárát szétdobálta az ágyon. Kihúzta és felborította a komód összes fiókját, és rengeteg beazonosíthatatlan holmi fekszik szanaszét a földön régi sálak és hegyes orrú cipők társaságában. Nem lesz könnyű bármit is kiválasztani ezek közül!

– Mit szólnál ahhoz a ruhához, amelyet karácsonykor viseltél?

– Az egy fekete bársonyruha, és már most, reggel huszonöt fok van árnyékban.

– Puff! Oké. Beismerem, nem a legideálisabb választás… És a húsvéti ruhád?

– Találtam rajta egy csúnya foltot, amit a mártás hagyott.

– Oké, hadd gondolkozzam. És ez a fekete nadrág a hozzá illő csipketoppal?

– Túl kihívó, a top ujjatlan. Ne feledd, hogy a főnökömről van szó, és nem azért hív ebédelni, hogy udvaroljon.

Azt hiszem, nincs remény. Az is micsoda dolog, hogy semmit nem dob ki, amíg nincs rongyosra használva! Legalább háromtonnányi ruha van ebben a szobában, de az összes úgy néz ki, mintha valami rettentően ósdi, ízléstelen tévéműsorból szalajtották volna. Hirtelen észreveszek egy fehér, rövid ujjú blúzt. Nem emlékszem, hogy valaha láttam volna!

– És ez? Ez mi?

– Ó, egy ezeréves darab. Még az első európai utazásomon vettem, már több mint húsz éve, de még mindig jó rám.

– És ha ezt vennéd fel, a szürke ceruzaszoknyáddal?

– Gondolod?

– Igen, csinos ez a blúz. Felvehetnéd hozzá a fehér balerinacipőt, és kész is vagyunk!

Tádám! Ilyen egyszerű. Tagadhatatlan, hogy a magam tizenhárom évével stylist-csodagyerek vagyok.

– Nem is rossz ötlet! Jól tettem, hogy megtartottam annyi éven át ezt a blúzt. Egyébként elég drága is volt. Igazi klasszikus darab, és… Hoppá! Te jó ég, már ennyi az idő? És nekem még ki kell vasalnom a szoknyát és a blúzt!

És íme, el is felejti a létezésem, és köszönetet se mond, amiért segítettem. Édes anyukám!

– Később találkozunk, anya. Átmegyek Ginához.

– Oké, drága, később – feleli szórakozottan.

Remélem, hogy ébren van már a barátnőm. Hogy miért? Még dél sincs, és mi, kamaszok, nem feltétlenül vagyunk ám korán kelők!

12:00

Gina már általános iskola óta a legjobb barátnőm. Még szerencse, hogy igen jámbor természetű lány, mert jól kiráncigáltam az ágyból. Miután elfogyasztottuk közösen a narancsléből és lekváros péksüteményből álló reggelinket, fürdőruhát vettünk. Most a medence partján csacsogunk, a bőrünk fénylik a napolajtól, és zenét hallgatunk.

– Én mindenesetre biztos, hogy egy napon fellépek majd a Voix tehetségkutató műsorban – jelenti ki Gina. – Énekesnek lenni a legmenőbb!

– Gondolod, hogy van esélyed bekerülni?

– Miért is ne? Az embernek hinnie kell az álmaiban. Nem gondolod?

– De, igazad van, és szerintem neked egészen elképesztő hangod van. Az tuti!

Egyébként az iskolaév végén Gina befejezte a sulit nálunk, mert beválogatták a művészeti gimnázium dráma tagozatára. Nagyon büszke vagyok rá!

– És te, Jules?

– Mi van velem?

– Neked mi az álmod?

– Ó! Nem is tudom.

A suliban az irodalom a kedvenc tantárgyam, úgyhogy néha az jut eszembe, hogy én is újságíró leszek, mint anya. Talán elmesélem majd a közös kalandjainkat… De ma reggel inkább stylist lennék szívesen, vagy valami olyasmi.

– Divattervező szeretnék lenni!

– Mint Coco Chanel?

– Miért ne?

– Király! Akkor te fogod tervezni a fellépőruháimat.

Nem is tudom, ezt csak úgy mondtam. Úgy szeretem a divatot! De most elsősorban arról ábrándozom, hogy a suliba visszatérve én leszek a legszebben lebarnulva a lányok közül. Aztán, el kell ismerni, hogy Ginóra, a második legjobb barátomra is sokat gondolok… A családja Argentínából, Dél-Amerikából származik, ezért Gino ott tölti a nyári szünetet. Egyébként a tanév során mindennap találkozunk. Úgy hiányzik! Ő, Gina és én elválaszthatatlan trió vagyunk. Vajon mit csinál most? Remélem, azért békén hagyják a lányok… Annyira jóképű!

13:00

Barátnőm anyukájának hangja kizökkent álmodozásomból.

– Lányok, tudnátok segíteni egy kicsit?

– Miben segítsünk, anya? – kiabál Gina.

– Felkészülni a vendégsereg érkezésére, Gina! Nagyon jól tudod, hogy este átjönnek páran megünnepelni július 14-ét. Rengeteg tennivalóm van még, de egyedül nem fog menni!

– Miféle tennivalók?

– Harapnivalót kell készítenünk. Ezenkívül elő kell szedni az étkészletet, felrakni a kinti világítást, kihozni a többi kerti bútort a garázsból…

– De anya, mi most nem érünk rá.

– Giiiiiiina! Most mondom, hogy szükségem van rátok!

Ennyi! Vége a szórakozásunknak. Teljesen elfelejtettem, hogy Gin (ez a Gina rövidítése) anyukája is a végtelenségig tudja nyújtani a lánya nevét, mikor ideges. Hangjában szinte felismerem azt a különleges tónust, amely az én anyámnál a vihar túlontúl fenyegető közelségét jelzi… A legjobb barátnőm anyukája sem különb? Elképesztő!

– Jól van, nyugi, anya! Jössz te is segíteni, Jules?

Hát van választásom? Egész nap asszisztenst játszom. Pfff…

13:30

Ginette-nek, Gina édesanyjának új kedvese van, méghozzá a szomszéd, aki nemrég költözött a kerületbe. Megtudtuk, hogy Párizsból származik, és állítólag az Eiffel-toronytól nem messze lakott. Szerencsés flótás! Jelenleg az Ubisoftnál dolgozik, videójátékokat tervez. Szerintem ez nagyon király, Gina mégsem kedveli túlságosan a férfit. Azt mondja, folyton kigúnyolja az akcentusát, és kijavítja a beszédét. Nem értem, mi a baj a barátnőm akcentusával, de komolyan! Ami azt illeti, észrevettem, hogy az anyukájának kissé megváltozott a beszédstílusa az utóbbi időben. Mintha állandóan valami tévés szereplésre készülne… Elég vicces! Határozott erőfeszítéseket tesz, hogy tisztán ejtsen minden szótagot, különösen, amikor az új barátja is a közelben van. Illetve másképp fogalmaz: ahelyett, hogy „Elegem van!”, inkább azt mondja, „Torkig vagyok!”, vagy a „sétálni megyek” helyett azt, hogy „járok egyet”. A férfira nem „pasim”-ként, hanem „párom”-ként hivatkozik. És még a különböző konyhai gépeket is sokkal kifinomultabb szóhasználattal emlegeti. Haláli!

Ma július 14-e van, vagyis a franciák legnagyobb nemzeti ünnepe, ami nálunk a június 24. és a július 1. (Anya szerint valószínűleg mi, québeciek vagyunk az egyetlenek, akik két nemzeti ünnepet is tartanak!) Ginette meghívta néhány barátját. Francia borok és klasszikus francia ételek lesznek, valamint francia zene. Az est végén még tűzijátékot is fellövünk. Kíváncsi vagyok, az vajon melyik országból származik… Természetesen meghívtak minket is anyával. Mindazonáltal rengeteget kell még készülődnünk, és hirtelen azon kapom magam, hogy teljes erőbedobással merülök bele a tennivalókba. Grrr…

Ginette szerint a legfontosabb az ételek elkészítése. Utálok zöldségeket vagdosni, most mégis itt állok késsel a kezemben, és gombát szeletelek. Pfuj! Nem is szeretem a gombát!

– Ezután mit csinálunk? – kérdezem.

– Megmossuk az osztrigát, és elrendezzük a csigákat a tálon.

– Ó!

Mindenesetre az biztos, hogy nem fognak éhen halni a vendégek. Már ha egyáltalán szeretik az ilyesmit. Ami engem illet, szerintem inkább otthon eszem. Itt nincs más, csak kacsamáj, osztriga, endívia, békacomb, csiga fokhagymával, gombás miniquiche, tatárbifsztek, valamint desszertnek baguette különféle büdös sajtokkal. Ha ez a francia gasztronómia, akkor inkább sosem szeretném látni az Eiffel-tornyot!

– Komolyan, lássuk be, eléggé különcnek kell lenni ahhoz, hogy egyáltalán ESZÉBE JUSSON valakinek megkóstolni a békacombot vagy a csigát! Ez beteges! – fakadok ki.

– Mit akarsz ezzel mondani, Juliette? Ezek rendkívül kifinomult ételek – vitatkozik a barátnőm anyukája.

– …

Gina meg se szólal, de látom rajta, hogy nehezére esik visszatartani a nevetést. Mi van? Igazam van, nem?

15:00

Mivel a konyhai tevékenységek iránt a lelkesedés leghaloványabb jelét sem mutattuk, Ginette abbahagyta a nyüstölést, és inkább arra kért minket, hogy vigyük ki a garázsból a második kerti asztalt a hozzá tartozó hat székkel. Így hát Ginával azzal foglalatoskodunk, hogy szépen berendezzük a kertet. A két egyforma, piros-fehér kockás terítő miatt olyan, mintha egyetlen hatalmas asztalunk lenne. A közepére néhány vázányi frissen vágott virágot helyezünk. Kihozunk egy létrát is, és a fák ágaira fehér fényfüzéreket aggatunk. Itt-ott feldobjuk még az egészet néhány aprócska francia, vagyis piros-fehér-kék zászlócskával. Kicsit távolabbról vizsgálom az összhatást. Jó, nagyon szépen sikerült! Valószínűleg a designszakmában is lenne jövőm!

16:00

Elérkezett a jól megérdemelt szünet ideje, úgyhogy leheveredünk a kanapéra a nappaliban, és megnézünk egy régi, fekete-fehér filmet. Az a címe, hogy Az operaház fantomja. Valami torz külsejű zenészről szól, aki egy föld alatti barlangban lakik, és bosszút akar állni azokon, akik szenvedést okoztak neki.

– Te mit veszel fel ma este? – kérdezi Gina, akit nem igazán köt le a film.

– Miért? Fontos ez?

– Anya szerint, mivel ez a franciák nemzeti ünnepe, ki kell csípnünk magunkat, és alkalomhoz illő ruhát kell vennünk.

– Az mit jelent?

– Gondolom kék, fehér vagy vörös színűt.

– Tényleg?

– Tudod, Párizs a divat fővárosa. A párizsiak mindig elképesztően csinosak; bármi történjék is, úgy öltözködnek, mint a modellek – jelenti ki.

– Igazad van, erről én is hallottam. Főleg, hogy Coco Chanel is párizsi.

– Gisele Bündchen is?

– Nem, ő brazil, de egyre megy. Ő is gyönyörű! Anya szerint a divat felszínes, és minden modell anorexiás. Szerinted ez igaz?

– Egyáltalán nem! Kizárt, hogy Gisele Bündchen anorexiás lenne. Az én anyukám szerint a divat művészet, mint a festészet, a zene vagy az irodalom. Én inkább vele értek egyet. Az unokanővérem legjobb barátnője Montréalból ismer egy lányt, aki tizennégy évesen nagyon soványnak számított. Az osztálytársnői még ki is csúfolták, zsiráfnak nevezték, mert mindegyiküknél egy fejjel magasabb volt. Aztán tudod, mi történt? Egy szombat délután, mikor az anyjával vásárolgatott, felfedezte őt egy ügynök. Egy hónapot töltött Párizsban, és a legnagyobb divatházak ruháiban vonult a kifutókon, amelyek többe kerülnek, mint anyám összes cipője együttvéve. El tudod képzelni? Még szerencse, hogy az én anyukám is szeret vásárolni, így ez talán velem is megtörténhet.

– Igen, igazad van. De ahhoz, hogy ez megvalósulhasson, soványnak kell maradnod, és nem szabad az étkezések között nassolni.

– Meg is fogadtam, hogy odafigyelek az alakomra ezen a nyáron.

– Én is így fogok tenni, eldöntöttem.

Gina anyukája a konyhába hív minket:

– Lányok, kértek csokis fagyikelyhet?

– Igeeen, két gombócot, sziruppal és datolyával! – harsogjuk kórusban, és izgatottan felugrunk.

16:05

Megérkezett Dominique, Ginette új barátja, és átvette tőlünk a konyhai feladatokat.

– Gyerkőcök, ti meg mit csináltok a házban, amikor olyan szép az idő odakint? – kérdezi tőlünk.

Gyanakodva nézek Ginára.

– Hogy nevezett minket? – suttogom.

Elneveti magát a válasza előtt:

– A franciák így szólítják meg a gyerekeket.  Elég vicces, nem?

(Őrület! – mondom magamban.)

– Anya megengedte, hogy tévézzünk egy kicsit – mondja Dominique-nak.

– Mi ez a film? Ismerős a díszlet – hunyorog a képernyő felé.

– Az operaház fantomja. Elvileg horrorfilm, de kicsit sem ijesztő – magyarázza Gina. – Nagyon régi.

– Á, igen! Erre gondoltam én is. Szuper film! Tudtátok, hogy Párizsban játszódik?

– Komolyan? – lepődöm meg.

– Igen, a fantom az Opéra Garnier alatt húzódó alagutakban bujkál.

– Azta!

Rejtett csatornák, alagutak Párizs alatt? Bárcsak láthatnám egyszer! – gondolom magamban, miközben visszafordulok a tévé felé, hogy megegyem a fagyim.

17:00

Hazaugrok átöltözni a buli előtt, és anyát ugyanúgy találom, ahogy reggel hagytam, vagyis a katasztrófa sújtotta gardrób előtt ácsorogva.

– Mizu, anya? Jól sikerült a találkozó a főszerkesztővel?

– Hmm! Ha úgy vesszük, igen. Most épp estére keresek ruhát, meg ami azt illeti, egész jövő hétre. Erről egyébként beszélnem kell veled.

– Igen? Szeretnéd, hogy vásárolni menjünk a hétvégén? – kérdezem reménykedve.

– Nem, drága. Inkább csomagolni fogsz. Párizsba utazunk.

– Micsoda?

– Vasárnap este. A főszerkesztő most szólt, az utolsó pillanatban, hogy szeretne egy cikket a nagy leárazásokról.

– Viccelsz?

– Attól tartok, nem.

– Mi olyan különleges a francia leárazásokban?

– Külön törvény határozza meg, hogy évente csak kétszer, hat héten keresztül tarthatják meg őket. Nyáron június utolsó hétvégéjén kezdődnek.

– Elég unalmasan hangzik; miért pont ez a törvény?

– Ezt kell kiderítenem, szívecske.

Általában kitör a frász, mikor anyám ezeket a nevetséges kis beceneveket használja. Most azonban szinte meg se hallottam, annyira sokkolt a hír. Bárki a helyemben ugrálna az örömtől, nem? De még csak most értünk haza, és már utazunk is! Mi lesz így a délutánokkal, amelyeket Ginával a medence partján barnulással töltenénk? Komolyan, az életem pokoli! Senkit nem ismerek, aki szívesen ugrálna egyik repülőgépről a másikra. Ti sem irigyeltek, ugye? Mégis erre kényszerít anyám már évek óta! Mióta ápolónő helyett újságíróként dolgozik, minden időnket repülőgépeken töltjük, mert az az álma, hogy körbeutazza a világot. És az én álmaim? Van kedvem Párizsba utazni? Hmmm… Nyilván attól függ, mit fogunk csinálni. Remélem, érdemes megnézni ezeket a nagy leárazásokat, amit olyan nagyra tartanak. Kíváncsi vagyok, ezúttal milyen kalandok várnak ránk anyával…

Július 18., hétfő

7:30

– Hölgyeim és uraim, a figyelmüket kérném – jelenti be a repülőgép pilótája nyolc, levegőben töltött óra után. – Fél órán belül landolunk a Roissy-Charles-de-Gaulle reptéren. Párizsban reggel fél nyolc van, tiszta az ég, és harminckét fok a hőmérséklet.

– Ez lehetséges, anya, harminckét fok?

– Meg vagyok lepve, általában nincs ilyen meleg Párizsban. Úgy látszik, a kánikula kellős közepén érkezünk, édeske.

– Engem nem zavar, szeretem a meleget. Talán kicsit le is fogok barnulni, nem gondolod?

– Hát, igen, majd meglátjuk!

8:30

Miután túlestünk a formalitásokon, elhagyjuk a repülőteret. Az idő egyszerűen káprázatos. Ígéretesnek tűnik! Habár könnyen megizzad az ember ilyen forróságban… Érzem a verejtékcseppeket a homlokomon és a hátamon. Anya taxit keres. Ilyenkor merül fel a szállás kérdése.

– Mondd csak, anya, hol fogunk lakni? Lesz úszómedence?

(Bizonyára foglalt egy gyönyörű hotelszobát! Olyan helyen, ahol nagy esély van arra, hogy hírességekkel fusson össze az ember minden sarkon, ahhoz kétség sem fér! Annyira izgatott vagyok! Lehet, hogy találkozni fogok Kevin Bazinet-val, vagy Marie-Mai-vel vásárlás közben, esetleg, ami még jobb lenne, Cody Simpsonnal és Taylor Swifttel. Juhé!)

– Ó, nem mondtam még? Ginette új barátja, Dominique kölcsönadta a garzonját.

– Mi az a garzon?

– Egy aprócska lakás, amelyet megtartott, hogy legyen hol laknia a párizsi tartózkodása alatt. A 11. kerületben található, közel a Père-Lachaise temetőhöz.

–Mi? Ez komoly?

Erre nincsenek szavaim. Egy minilakás a temető mellett? Ezúttal anyám TÉNYLEG túlszárnyalta önmagát. Grrr…

9:45

A taxi a rue Léon Frot 47. szám előtt rak ki minket. A lakással szemben a Bistrot Mélac nevű étterem található.

– Ebben az étteremben kell elkérnünk a lakáskulcsot – mondja anya.

– Mi, hogyhogy?

– Dominique azt mondta, ugorjak be ide érte. Bizonygatta, hogy a tulajok nagyon kedvesek, ők tartják karban a lakást, míg ő távol van. Külön kihangsúlyozta, hogy mindenképp őket keressük, ha esetleg bármi gond adódna. Elég barátságosnak tűnik, nem?

(Lám, lám, már anya is kezdi felvenni a franciás beszédstílust. Mintha kissé túlzásba vinné a finomkodást.)

– Miféle gond?

– Nem tudom, talán ha útbaigazításra van szükségünk, vagy dugulás esetén… Mindenesetre elég kicsi az esély ilyesmire, de sosem lehet tudni. Jó, hogy ismerjük a szomszédot. Gyere, menjünk be.

Mivel még 10 óra sincs, az étterem nincs nyitva, de egy fiú már hozzákezdett a terasz előkészítéséhez az ebédre. Magas, vékony, napbarnított, oldalra fésülve hordja a haját; tizennégy-tizenöt éves lehet. Pont eléggé szűk, egyenes szabású farmert, könyékig felhajtott ujjú fehér inget és fekete kötényt visel. ISZONYATOSAN helyes, nem is tudom leírni, mennyire! Ami engem illet, épphogy leszálltam a gépről, szóval kócos vagyok, a szájszagom, mint egy lóé, valamint túlméretezett melegítőnadrág és XXL-es póló van rajtam (nagyon kényelmes a repülőúthoz!). Borzalom! Talán, ha megpróbálok mosolyogni… Mindenesetre ő hatalmas mosolyt villant felénk. (Azt hiszem, inkább elbújok anyukám mögé!)

– Jó napot, csak délben nyitunk. Tudok segíteni addig?

– Jó napot, Marianne Bérubé vagyok. Dominique Arouet, aki a szemben lévő házban lakik, kölcsönadja nekünk a lakását a hétre. Azt mondta, itt van a kulcs.