Szerző: Ménes Attila

Borító és illusztráció: G. Horváth Boglárka

© Ménes Attila és a CSER Kiadó, Budapest, 2024

© G. Horváth Boglárka, 2024

Minden jog fenntartva.

Jelen könyvet, illetve annak részeit tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában vagy eszközzel - elektronikus, mechanikus, fényképészeti úton vagy más módon - közölni a kiadó engedélye nélkül.

ISBN 978-963-278-767-1

Kiadja a CSER Kiadó

Felelős kiadó: a kiadó vezetője

1114 Budapest, Ulászló u. 8.

Telefon: (+36-1)386-9019

E-mail: info@cserkiado.hu

Honlap: www.cserkiado.hu

Olvasószerkesztő: Cser Judit

Tördelés, nyomdai előkészítés: Müller Péter

A kétezertizenkilences év az elejétől fogva olyan volt a tanítónak, mint egy rémálom, rengeteg szorongással, baljós előjelekkel teli időszak. Az előző év vége felé az apja elmeállapota hirtelen romlásnak indult, azon a zsúfolt, mocskos buszon már heti rendszerességgel kellett kizötyögnie az agglomerációba, ***-re, hogy bevásároljon neki, elszaladjon a gyógyszertárba. Legutóbb még mosnia is kellett az öregre a rothadásbűzt árasztó, keverőtárcsás Hajdú mosógéppel, így hozta a szükség. A takarón, a lepedőn, de még a párnán is beszáradt étel-, hányás- és vizeletfoltok éktelenkedtek, meg még ki tudja mi, a tanító inkább bele sem gondolt. Gyanúja szerint az apja ideje java részét ágyban, tévézéssel tölti, s csak mikor ő megérkezik, akkor kel ki, hogy neki teát melegítsen, vajas-májkrémes kenyérrel vendégelje meg, amit gyerekkorában annyira szeretett. A tanítót lelkiismeret-furdalás gyötörte, amiért ragaszkodik a városi toronyház nyolcadik emeletén, baráti áron bérelt garzonhoz, ahelyett, hogy hazaköltözne, hogy vigyázhasson az apjára, de ehhez semmi kedvet nem érzett. Rettegve gondolt az örege közelgő végső leromlására, ugyanakkor szerette is volna, ha már vége lenne, ez az ellentmondás olykor zavarta.

További gondja, hogy regisztrált élettársa, András bejelentette, hogy annyi boldog és kalandos év után szakít vele. Indoklásként azt hozta fel, hogy ők ketten soha semminek sem járnak a végére, semmit sem beszélnek ki, a legelemibb dolgokban sem jutnak konszenzusra, minden vitás kérdést jegelnek. Erre volt példa a gyermekvállalás ügye, amit András az utóbbi időben egyre gyakrabban szorgalmazott. A tanító azzal érvelt, hogy ebben az országban meleg pároknak örökbefogadásra még csak gondolnia sem szabad, arról nem is beszélve, hogy egy gyerek felnevelése rengetegbe kerül. Erre András azzal vágott vissza, hogy elég sok olyan leszbikus haverja van, akivel lehetne látszatházasságot kötni, s így a dolog kivitelezhető lenne, a pénzt meg majdcsak előteremtenék valahogy. Ebből a vitából sem tudtak kikeveredni, ahogy megannyi másból sem. András tehát költözködni kezdett, de úgy távozott, mintha maradni akarna, sok holmija még mindig a lakásban, részint összepakolva, részint szerteszét várakozott, azzal, hogy majd telefonál, mielőtt újabb adagért jönne. Érzelmes huzavonák, félbehagyott beszélgetések, esetenként indulatos elrohanások, ajtócsapkodás, mindezt a tanító egyre nehezebben viselte. Pár éve ugyanez lezajlott már egyszer, csak akkor valahogy sokkal teátrálisabb volt az egész, most viszont a szomorú beletörődés határozta meg az elválás hangulatát. A tanító nem fogadkozott, nem esdekelt újabb esélyért, és András ment, részletekben, mint egy tévésorozatban, újra és újra felbukkanva. Nem tudlak jobban szeretni magamnál, mondta legutóbb, mikor kitaposott cipőit, bakancsait egy zöld színű, „nagy kék táska” feliratú szatyorba dobálta, hogy csak úgy koppantak. Amíg a regisztrált élettárs pakolászott, a tanító rendszerint magába roskadva, fél fenékkel a szerelmi ágyuk sarkán ült, és biztosra vette, nincs ennél pusztítóbb számára, mint hogy most örökre búcsút vesznek egymástól. Tudta, hogy ez ellen semmit nem tehet, és már abban sem reménykedhet, hogy élettársa egyszer csak meggondolja magát, és marad. András a tanítónál három évvel idősebb, egy fejjel magasabb, madárcsontú, fiús alkatát tartó, barna hajú, okos férfi volt, de tudott nagyon bután is viselkedni. Kapcsolatuk során szinte fillérekből bejárták a fél világot, és minden problémájuk ellenére úgy tűnt, együtt élik majd le az életüket. Máshogy alakult.

Nem csekély fejfájást okoztak azok a suttogva terjedő pletykák is, hogy a munkahelye, a művelődési ház közkedvelt igazgatója, Zsömi bácsi hamarosan nyugdíjba vonul, véget ér a jó világ, csődgondnokok veszik át az ügyek irányítását és majd mindenkit szélnek eresztenek. A művházat azután lebontják, és sóval hintik be a helyét. Egy másik verzió sem kecsegtetett sok jóval. Eszerint az intézmény profilt vált, török tőke bevonásával vendéglővé vagy szállodává és üzletközponttá alakítják át, az összes alkalmazott mehet, amerre a szeme lát. A korábbi évek önfeledt nyugalma elszállt, a munkatársak a hisztérikus folyosói pusmogásukban a közelgő katasztrófát emlegették. A tanítónak sejtelme sem volt, hogy aztán mit kezdjen magával, mert ha nem is szerette ezt a munkát, jobbat elképzelni sem tudott magának.

Január első hetében erős felmelegedés kezdődött, a szél már hajnal előtt vadul lökdöste a rosszul záródó ablakot, és még tovább erősödött, nem hagyta aludni a tanítót, aki előbb izzadva, majd fázva forgolódott. Arra a nehezen átvészelt betegségre gondolt, amikor magatehetetlenül, kiszolgáltatottan feküdt a kórházi ágyon, mosdatni, ágytálazni kellett, de még ennél is szörnyűbbnek találta, hogy a köldökében összegyűlt szöszmöszt a hajnali ébresztés után, a vastag paplant felhajtva a takarítónő piszkálta ki. Sokszor lejátszódott a szeme előtt, amint az idős, hajlott hátú, hipószagú asszony hátrahajtja a takarót, és a hasához közel hajolva tanulmányozza a köldöke tartalmát. Vagy, ahogy a nagyviziten az orvostanhallgatók komoly csoportja néhány pillanatra az ágyánál megállva hallgatja az osztályvezető főorvos magyarázatát, amitől a méltóságérzetének utolsó szikrái is kihunynak. Mulatságosan borzalmasnak tartotta azt is, amikor az egyik éjszaka kerti törpét ábrázoló hosszú hálópólójában, egy sok számmal kisebb női papucsban akart kriptaszökevényként ellógni a kórházból, miközben úgy érezte, hogy valami nagy kaland veszi kezdetét. Nem jutott messzire, két markos ápoló eredt a nyomába, és a zebra előtt a piros lámpánál érték utol, majd karjai alá nyúlva vonszolták vissza az intenzív osztályra.

Amikor eldöntötte, hogy végre felkel és felöltözik, megérezte a fejében a boros bódulatot, az előző este büntetését, a kulcsait, pénztárcáját kezdte keresni, és meg is talált mindent íróasztala káoszának közepén. Ezek szerint ki sem rabolták, nem hagyott el semmit, meg sem verték. Ehhez az önellenőrzéshez kezeit vállból lendítve kissé előre kellett görnyednie, és amikor nyugtázta, hogy kétségbeejtő veszteség nélkül úszta meg az előző estét, arca és ökle is sértetlen, letörölte halántékáról a szorongás verejtékét. Éppen elégszer hagyta már el telefonjait, kulcscsomóját, szatyrát az irataival, olyankor azzal próbálta beletörődésre kényszeríteni magát, hogy mindez csak járulékos veszteség, bárkivel előfordulhat.

A tanító a hideg szobában meztelenül állt a szekrény előtt, igyekezett legalább kicsit hasonló zoknikat összepárosítani. Aznapra Szerjogát, egy a városban letelepedett ukrán hegedűművész tizenkét éves, angyalarcú, félénk kisfiát várta, aki hegedűvirtuóz csodagyerekként az iskolai színpadon bizonyította rendkívüli tehetségét, és akit így félév legvégén Csokonai lírájából kellett volna felkészíteni egy esedékes dolgozatírásra. Szerencséje volt, nemrégiben akadt a kezébe a költő életrajza, amiből vagány, laza, nyughatatlan fickó képe bontakozott ki. A korabeli portréról szomorkás, lógó orrú srác nézett vissza rá, ha pedig kissé összehúzott szemmel tanulmányozta a képet, mintha egy bánatos tücsköt ábrázolt volna a festő. Igen, ez a beesett arc, a nagy, lázas szemek, a mélyen lelógó, keskeny orr, akár egy reménye vesztett tücsök, gondolta a tanító. Azt meg egyszer a rádióban hallotta, hogy Lillát már idős dáma korában megkérdezték, miért adott kosarat a költőnek. Túl hosszú volt az orra, válaszolta a múzsa.

Valami ilyesmiről kell majd beszélni Szerjogának, a boldogtalanságról, egy boldogtalan fiúnak. Szerjoga csak az óra végén szokott valamennyire felélénkülni, amikor a telefonján versenymotorokat ábrázoló képeket mutogatott a tanítónak. Voltak kis klipek is salakmotorversenyekről, a kanyarban felbőgő, oldalt dőlve száguldó gépekről, ezeket nézve a tanító gyomra mindig felkavarodott, de igyekezett érdeklődést mutatni, és a tetszésnyilvánításról sem feledkezett meg.

Annak már jó pár éve, hogy ezt az állást a legnagyobb csodálkozásra megkapta, persze nem ment zökkenőmentesen. Valamilyen homályos okból kifolyólag egy borús ősz eleji reggelen bandukolt a város túlfelén lévő lakótelepen, amikor a tízemeletesek közé zárt ormótlan betonmonstrum, a kerületi művelődési ház elé érkezett. Végigböngészte a reklámtáblát, aminek bal alsó szegletében egy gyakorlatlan kézzel írott hirdetés keltette fel a figyelmét. „Kerületünk nagymúltú kúltúrális csomópontja kollepetítort keres álltallános iskolások részére ½-ed állásba délutáni kezdéssel, érdeklődni nonstopp a fenti irodában.” Neki éppen akkor nagyon kellett pisilnie, állása sem volt, felkaptatott a lépcsőn, hátha valami kisül a dologból. A bejáratot zárva találta. Arcát az üvegre tapasztva bámult befelé, egyenesen egy idősebb férfi rezzenetlen, haragos redőkbe húzódott képébe. A férfi, állát hegyesen előreszegezve, kezeit indulatosan széttárva tudakolta, hogy mit akar itt, majd a zárva feliratra bökve nemlegesen intett. Ő erre a reklámtábla felé mutogatott, az állásra jelentkezem, az állásra, nem is mondta, inkább csak artikulálta, és kétszer is a mellére csapott. Ez azonban nem hatotta meg a férfit, aki máris hátat fordított neki, cammogva indult az üvegkalickája felé, jelezve, hogy a maga részéről lezártnak tekintette az ügyet. A tanítót elfogta a pulykaméreg, háromszor erőset koppintott az üvegajtóra. A portás erre harciasan az ajtóhoz sietett, résnyire nyitotta, mit akarsz itt, kérdezte, nem látod, hogy zárva vagyunk? Ennek az embernek a hangképzése egészen különleges volt. Beszéd közben nem kifelé engedte a levegőt, hanem befelé szívta, sziszegés, lihegés és nyögés elegye alkotta ezt a közlésformát.

– Az állás miatt jöttem – próbálkozott kissé ijedten a tanító –, a korrepetálásról lenne szó.

– Erről én nem tudok – reszelte élesen a férfi –, nekem senki se szólt. És amiről én nem tudok, úgy hidd el, az egyszerűen nincs.

– De hát a hirdetőtábla, odalent az utcán. A kiírás.

– Jobb, ha elhordod magad, fiacskám – mondta lassan tagolva a vállas öreg, és testével fedezve az ajtót a tanító elé lépett. – Mi itt nem érünk rá szórakozni részeges csavargókkal, úgyhogy..

A portás bal lábbal kissé előrelépve, félterpeszben állt előtte, olyan pozícióban, amiből ütés, rúgás is indítható, a tanító fenyegetve érezte magát, egy lépést hátrált, attól tartott, hogy mellbe lökik és ő háttal a lépcsőre esik, ugyanakkor dacos nevethetnékje is támadt. Ennek a pillanatnak a közepén kis szünet keletkezett, ekkor ugyanis az épület belsejéből nagy lábdobogással érkező, pufók, szőkéből őszülő, szélesen mosolygó emberke toppant melléjük. Kérdésére, na, mi a szitu, Jorgosz úr, a portás, mintha levegőért kapkodna, magyarázni kezdte, hogy igazgató úr, ez a hajléktalan személy valami állásról hablatyol itt, és ő hiába magyarázza, hogy nincs itt semmiféle állás, ez az illető, úgy látszik, nem képes felfogni a jó szót.

Innentől kezdve a köpcös emberke vette át a kezdeményezést, s már barátságosabb keretek közt sodródtak tovább az események. Bebocsájtást nyert a kultúra eme szentélyébe, ahogy az igazgató, Zsömi bácsi magát kifejezte, miközben belékarolt, és magával cipelte az irodájába. Ott a leendő tanítónak megszámlálhatatlan mennyiségű papírt kellett aláírnia, és bár, mint kiderült, a fizetés csekély, de legalább havi fix, amire akkor, ahogy egyébkor is, nagy szüksége volt. A váratlan szerencse elfeledtette vele a vécéhasználatot, és kifelé menet arra gondolt, hogy ezen a napon szerzett magának egy nagy hatalmú ellenséget, valamint egy még nagyobb hatalmú pártfogót. Másnap már fogadhatta is az első tanítványokat a Közösségi Szoba elnevezésű helyiségben.

Ennek már sok éve volt, és bármennyire is különös, egyszer sem fordult elő, hogy ellenőrizték volna a munkáját, mit művel odabent, a félemeleti Közösségi Szobában a környező panelházakból érkező penészvirág kiskamasz lányokkal és fiúkkal. Laza állást fogott ki.

Túlságosan sok volt a tegnap, a másnapos tanítót migrén gyötörte. A nap vadul sütött, a tél közepi melegfront kemencévé fűtötte fel a délnyugati fekvésű garzont, ahol pállott cigarettafüst érződött. A szétdobált ruhák, felfordult hamutartók, homályos PET-palackok és maszatos evőeszközök összeszedéséhez nem érzett elég késztetést, ahogy a szellőztetéshez sem. Mióta András apránként költözködött, a tanító nem fűtött, és alig tisztálkodott, leginkább sehogy sem. A fogápolás eszméje fel sem merült benne. A legtöbb, amit megtett, hogy indulás előtt pár perccel nagyjából megborotválkozott és arcot mosott, mégsem akart úgy mutatkozni a gyerekek előtt, mint egy haramia, ráadásul kisírt szemmel. Még sokáig tartott ez a semmibe grimaszoló állapot, félig felöltözve feküdt az ágyon, mígnem háromnegyed egy után az elkésés réme kiverte a szeméből a déli szendergést. Indulásra elkészülni öt percnél még soha nem tartott tovább, végül még egy utolsó elégedetlenkedő pillantást vetett a tükörbe, és mehetett. Távozásnál, érkezésnél az albérlet fura hangokat produkált, most mintha mélabús tehénbőgést hallott volna a folyosóról. Visszanyitott, a sötét, zsákszerű előszoba padlóján megmoccant egy számlaértesítő, porlepel fodrozódott, és a lakás hosszan, hangtalanul, örömteli megnyugvással felsóhajtott, ahogy akkor szokott, mikor megérkezik. A tanító pár másodpercig hallgatózott. Nem volt semmi ebben az albérletben, amiért zárnia kellett volna az ajtót, de ő azért kétszer is ráfordította a kulcsot.

Első útja a piaci borkereskedéshez vezetett. Itt, mivel két napja kapott fizetést, a szokásos, még éppen hogy elviselhető minőségű Duna-Tisza-közi rizling helyett egy üveg márkás cabernet sauvignont vásárolt. Óra kezdete előtt két perccel taszította be az üvegajtót, köszönt a kalickájában szálegyenes derékkal ülő Jorgosz úrnak, szép időnk van, mondta barátságosan, a portás azonban félrenézett, úgy tett, mintha nem látna, nem hallana. A tanító rendületlenül hitt abban, hogy előbb-utóbb mégis elnyeri Jorgosz úr rokonszenvét. Erre ugyan semmi esély nem mutatkozott, sőt, a takarítónő, Juli néni elárulta, hogy a portás a tanítót a kezdetektől a helyettes fűtő elvtársnak nevezi.

– Nem rossz ember különben – bizonygatta a takarítónő –, csak kicsit harapós. Nem kell foglalkozni vele. Sokat bántották az életében, de a szíve aranyból van. – A tanító maga is többször látott egy zilált hajú, elől kopaszodó asszonyt a portásfülkében, Jorgosz úr fogyatékos értelmű lányát, amint a kis asztalnál a szabályellenesen ott tartott rezsón füstölt szalonna zsírján sült hagymás tojásrántottát ebédel, az étel erős illata belengte az előteret. Míg a bolond nő az egyetlen széken ülve habzsolta a rántottát, tömte a szájába a kifliket, Jorgosz úr a nő haját simogatta, aztán, ha távozott, a portás elmorzsolt a szemzugában valami kis nedvességet.

– Neki is megvan a maga baja, beteg a gyomrával, de nem mutatja – tájékoztatta a tanítót a takarítónő. – Csak a kislányának él. Mindig azon idegeskedik, hogy mi lesz Niobével, ha ő már nem lesz.

Az oldallépcső felé menet a tanító derékból előrehajolva intett a mélyföldszinti könyvesbolt eladónőjének és a valódi fűtőnek, aki a teakonyha felé lépkedett. Tanítványok sehol. Ilyesmi egyre gyakrabban fordult elő, és ő attól félt, hogy Jorgosz úr, aki folyamatosan szemmel tartja a terepet, jelenteni fogja Zsömi bácsinak, hogy míg mások megszakadnak a munkában, ő gyakran elkésik, aztán dologtalanul lézeng az intézményben, kijárogat cigizni, közben a pulyák szétszedik a házat, hogy tehát semmi szükség rá, felesleges pénzpazarlás itt tartani. Puszta irigységből mások is spicliskedhetnek utána, a ruhatáros néni, valaki a Gazdasági Osztályról, esetleg a babaarcú jegypénztáros csaj, se szeri se száma a lehetséges árulkodóknak. Egyedül Juli néniben bízott, mert a rendkívül csinos özvegyasszony az első perctől nyíltan rajongott érte, szinte anyai vonzalmat mutatott irányában. Bár tudja a fene, a tanító csalódott már nagyobbat is életében.

Öt perccel fél három után, kopogtatás nélkül, egy fekete turbánt és hófehér prémmel szegett palástot viselő nő rontott be a Közösségibe, látható erőfeszítéssel egy nagydarab, céklavörös képű kamasz fiút vonszolt maga után. A tanító mindjárt látta, hogy ezek ketten egy perccel ezelőtt még dühödten veszekedtek egymással. Előbb összerezzent, aztán öröm fogta el, mégiscsak van feladata mára. Bő egy éve volt már dolga ezzel a gyerekkel, Istvánkával, tudta róla, hogy ötödikben kétszer bukott, diagnosztizált üvegcsontú, alattomos, sunyi kölyök, aki nem szeret cigány diákokkal egy helyiségben tartózkodni, olykor vadul gúnyos és kioktatóan agresszív. Fenyegető biológiadolgozatról lenne szó, értesült a tanító, kémiafelelés is várható a héten a kegyelemkettesért. Ez a nő színházi kellékesként dolgozott, és a palástja alatt csak egy mélyen dekoltált vérvörös kiskosztümöt viselt, terjedelmes kebleinek hullámzása a Balaton vad viharait juttatta a tanító eszébe. Az édesanya a szükségesnél közelebb lépett hozzá, nem mert elhátrálni, pedig az ilyen helyzetekben rendre a mutálását megelőző magasságba szaladt a hangja.

– Ez a lakli azt akarja, hogy menjünk a fagyizóba, egész héten ezt hallgatom, hogy fagyizni akar, hát nem bánom, nyaljon fagyit, de csak ha itt mindent szépen megtanult – lehelte a tanító arcába az anyuka. Ha most, ebben a kétes pillanatban bárki rájuk nyitna, nehéz lenne kimagyarázni a helyzetet. Míg a nő cipőjének visszhangot verő kopogása távolodott, kiderült, hogy földrajz és angol házi feladat is lenne még. Istvánka egy stócban az asztalra hajította elrongyolódott füzeteit, aztán hátradőlt, és az álmennyezetet kezdte bámulni. Nehéz percek voltak ezek.

– Na, akkor lássuk, miből élünk! – mondta immár rekedt hangon. Ilyenkor mindig a legkönnyebb, számára is érthető feladatokkal kezdte, igyekezett húzni az időt, hogy a nehezebb tananyaggal ne kelljen foglakoznia. Most azonban egyetlen lecke sem volt, amihez könnyedén hozzáfoghatott volna. Igazság szerint alig tudott valamit értelmesen elmagyarázni, még csak nem is rémlett neki a hetedikes matematika, angolul sem tanult soha, a páratlan ujjú patások emésztésének témaköre sem ígérkezett éppen sétagaloppnak. Dél-Amerika növényvilágára áttérve elmélyült tanítást imitált, reménytelen buzgalommal lapozgatta előre-hátra a viharvert tankönyvet. Nézte a rejtelmes ábrákat, fotóillusztrációkat, böngészte az ostoba, magyartalan megfogalmazásokat, amiket mintha a Google-fordítóprogram köpött volna ki, aztán a tartalomjegyzéknél állapodott meg. Szeme kétségbeesetten szánkázott a sorokon, közben homloka felforrósodott, izzadságcseppek indultak meg a hátán és a halántékán.

– Na, mindjárt meg is vagyunk – dünnyögte inkább magának, míg Istvánka kárörvendő pillantását érezte magán. Nem találta a keresett fejezetet, a szavak és kifejezések értelmüket vesztve táncoltak a szeme előtt. – Ez nincs is benne a tananyagban – próbálkozott.

– Nem tudja megtanítani, igaz? – Istvánka kárörvendően vigyorgott. Aztán még azt is megjegyezte: – Milyen sárgák az Attila bácsi fogai, biztos nem szokta megmosni. – Válasz helyett csak felnyögött. – Valamit elrontottak ebben a könyvben – kockáztatta meg aztán.

– De ki ezért a felelős?

A tanító széttárta a karjait.

– Biztos a tanár tévesztette el, valamit összekevert – a hangja bizonytalanul csengett, ezt mindketten észlelték. Időnként megesett, hogy iskolaellenes indulatok mögé bújva igyekezett megúszni a kellemetlen helyzeteket. – Az egész könyv nem ér egy fillért se – mondta rekedten –, minek kell ilyesmiket tanítani?!

– Maga se érti – állapította meg helyesen Istvánka.

– Mert sosem figyelsz az órán – ment át támadásba a tanító. – Mindent én csináljak helyetted?

Később, a befejezetlen melléknévi igenév kapcsán a keskeny, női mellekkel és futurisztikus lőfegyverekkel kidekorált nyelvtankönyv került elő. A tanító a borosüveg tartalma után sóvárgott, már az ínyén érezte az andalítóan fanyar ízt, összefutott a nyál a szájában. Szeretett volna felpattanni, kimenni a művház elé, beleslukkolni a borba, utána kényelmesen elszívni egy-két cigarettát, ez persze most teljesen lehetetlen volt. Még vagy háromnegyed óra hátravolt a foglalkozásból, amikor legnagyobb bosszúságára az ikrek, Szandra és Katika berontottak a Közösségi Szobába. Már egy hónapja színüket sem látta a kéz a kézben bukdácsoló hatodikos lányoknak, akiket elmezavaros, munkanélküli, püffedtre öklözött arcú anyjuk hozott és vitt. Ők így hárman modellt állhattak volna a teljesen reménytelen lelkek szoborcsoportjának. Az anya minden egyes alkalommal elismételte, hogy a lányok az elektroszmog miatt nem tudnak otthon tanulni, és a tanító nem vitatta ezt az álláspontot, ahogy a művház egyéb alkalmazottai sem, akik közül jó néhánynak előadta az elektroszmoggal kapcsolatos elméletét. Egyedül Jorgosz úr tett megjegyzést, miszerint ezek olyanok, mint az arabok a dzsungelben. A portás ezenkívül sokadjára azt is elmagyarázta, hogy nem így kell tanítani, ahogy azt ő teszi, hanem teljesen máshogy!

– Ahogy a tanító úr tanít, az nagyon rossz – mondotta. – A hülyeséget kell kinevelni belőlük! Az egyszeregyet majd az iskolában bemagolják, magának fegyelemre, udvariasságra kell tanítania a gyerekeket, meg jó modorra. A szigorúság az, amit meg kell mutatni, és hogy ne feleseljenek vissza, adják meg a tiszteletet. Tanulják meg a rendet! – hangsúlyozta felemelt mutatóujjal Jorgosz úr. – Vagy ott van ez az evolúció, meg a fejlődés – tért át új témára a portás. – Ennél nagyobb marhaságot még nem találtak ki. A madarak tudnak repülni, én meg nem. Vagy például ott van a ló. Megelli a kiscsikót, az meg már ugrál mellette és legel. Hol tud ilyet egy csecsemő? Ezt nevezik maguk fejlődésnek?

A lányok nem hoztak magukkal se könyvet, se füzetet, egyikük halántéka véresre karmolva, másikuk blúza elszakítva, és a verekedést most újra kezdték.

– Így nem lehet tanítani – bődült fel minden idegességét beleadva a tanító. – Se könyv, se füzet, se semmi. Ebben a zajban megbolondul az ember. – A megkülönböztethetetlen arcú lányok nevetni kezdtek.

– Cigányok ezek – jegyezte meg Istvánka, aki egy ideje már az iratszekrény unalmas titkait tanulmányozta.

– Hazudik, nem is vagyunk cigányok – üvöltötte torkaszakadtából Katika.

– Egyik ember olyan, mint a másik – vágott vissza azonnal a tanító. Most végre elemében érezte magát. – Nem tűröm el a rasszizmust az órán!

Hosszas fejtegetésbe kezdett az emberfajták egyenlőségéről és a fasizmus aljas eszméiről, amelyek világháborúba sodorták a nemzeteket és milliók halálát okozták, azzal is ment az idő, de mintha a falnak beszélne. Már mindhárom gyerek üvöltött, ami azért volt kínos, mert ezt az egész házban hallhatták, nyilvánvaló tehát, hogy nem tud rendet tartani, alkalmatlan erre a feladatra.

– Borzasztó, amit csináltok – igyekezett túlharsogni a ricsajt. Mindhárom gyerek gonoszul meresztette rá a szemét, ő meg sírni tudott volna a tehetetlen dühtől.

Óra után az utcára érve még nem ránthatta elő a palackot, az alkalmazottak közül bárki megláthatná. Hanem amint a trolipótló megállójába ért, úgy érezte, már nem bírja ki a Gólyakalifáig, de még egy keskeny védelmet nyújtó kapualjig sem, ott, a munkából hazaigyekvők sokaságának közepén, kamaszosan pimasz arckifejezéssel elővette az üveget meg a félautomata dugóhúzót, ami kitárt száraival a feszületre emlékeztette, és a dugóba döfte a hegyét. Aznap utoljára kiderült az ég, mégis csöpögött valami langyos permet, a megállóban a fejek fölé emelkedtek a nyíló esernyők. A tanító teátrális mozdulattal emelte szájához az üveget, mintha a várakozók egészségére egyetlen húzással kívánta volna kiüríteni, hosszan, kéjesen kortyolta az italt. Ivás közben kissé oldalt fordította a fejét, és megállapította, a megállóban senki sem kifogásolja a botrányos viselkedését, igaz, a várakozók, még a meglett férfiak is finoman arrébb húzódtak tőle. Gyengéd simogatásként már érezte, amint elborítja a szabadság boldog békéje, amit a betegsége alatt oly gyakran átélt, és amire reggel óta annyira sóvárgott. Azért mégiscsak minden rendben van, gondolta, mehet, ahova tetszik, csinálhat, amit akar. A legnagyobb kaland a halálos veszély, a gyors berúgás gyönyöre, gondolta már a trolipótlón a testszagú, kómás tömegben szorongva, a kanyarokban dülöngélve. Odadobni magunkat a feltétlen kegyelemnek, gondolta a leszállók közt tolakodva a végállomáson. Megfontolta, majd elvetette az ötletet, hogy mára kihagyja a kocsmázást és majd otthon folytatja az ivást.

– Fáradt vagyok – vallotta a pultra könyökölve a Gólyakalifa közönyös csaposának.

– Igen – kérdezte a csapos –, és mitől?

– Az élet – sóhajtotta a tanító.

– Akkor én mit mondjak?

Fél öt felé járt, a nap már lement a házak mögött, jócskán lehűlt az idő. A Gólyakalifa forgalmas úttestre néző teraszán az öt asztal közül csak egy volt foglalt, a fedőponyván vegyes halmazállapotú csapadék neszelt. A tanító előzőleg a vécén már ivott a magával hozott üvegből, most két szánalmasan mocskos ülőpárnával a hóna alatt a másik vendégtől legtávolabb álló asztalnál telepedett le. Tévedés, hogy a részegek nem fáznak, az összes törzsvendég a talpalatnyi restiben szorongott, és már harmadjára hallgatták a Kölyköd voltam című zeneszámot. A tanítónak egész zavartalan kocsmai estéjén Csokonai járt az eszében, a költő országos vándorlásai gyalog, vagy szekérre kérezkedve, legritkábban kevésszámú pártfogójának hintaján. Csokonai határt nem ismerő iszákosságára gondolt, meg hogy mennyit fagyoskodott, és hogy milyen kevésen múlott, hogy a Debreceni Kollégium hatalmasságai megvonták tőle a bizalmukat. Igaz, ő maga is tett azért, hogy a kezdeti jóindulatukat elveszítse. Ő csak tanítani akart az ódon falak közt az éjszakába nyúló pipázgatás, lényeglátó kurjantások, borozgatás kellemes hangulatában, pajkoskodni, ölelni a tanítványokat, cuppanós csókot nyomni a serkedő bajszokra. Az okos szavak jutalma hangos füttyögés, taps, kacagás, löttyintés a fakupákba a csikóbőrös kulacsból.

A tanító a palack cabernet sauvignonnal rég végzett, és miután már kétszer is kivárta a sorát a pultnál a szokásos rizling viceházmesterért, most úgy érezte, mára eleget ivott, és innentől már csak dohányozni szeretne. Bár ebben nem volt teljesen bizonyos, mert az sem tűnt lehetetlennek, hogy éppen a dohányzásból van elege, és mostantól már csak inni akarna. „Angyal az, amit a gyerekséged idejéből megtartasz magadban, és minél többet megőrzöl ebből a névtelen csodából, annál inkább és minden zavaró tényező ellenére boldog lehetsz.” Ezt mintha maga Csokonai súgta volna a fülébe. A tanító körülnézett, de a terasz már kiürült. A testetlen hang magas fekvésű volt, kehesen hertyegő, a beszélő erősen dadogva szónokolt, ezzel a különös mondattal legalább két percen át viaskodott. A tanító, kezében a félig üres pohárral türelmesen hallgatta, végül egyetértése jeleként bólintott. „A hűtlenség büntetése örök” – dadogta aztán perceken át a láthatatlan Csokonai. „Engem sokan furcsának tartanak a városban” – folytatta. „Gyerekkoromban a Darabos utcán leestem az eperfáról, kiszállt belőlem a lélek, de édesanyám résen volt. Addig dögönyözött, míg visszatért belém a lélek. De túlélesztett, túl sok életet fújt belém. Azóta vagyok én furcsa szerzet.” Ezzel a közlésével legalább negyedórát bajlódott a költő, de a tanító nem siettette, nem segített neki kimondani az elkezdett és már bőven sejthető szavakat. A Gólyakalifában a közeledő zárórát jelezve egy ideje már kapcsolgatták a villanyokat, a tanító pohara üresen állt, a cigarettája is elfogyott. Szegény Csokonai a tüdőbajával! Fulladásos halál, gondolta, a legszörnyűbb, ami elképzelhető. Szédült, ahogy az asztaltól felállt. Ekkor mentő ötlete támadt, elhatározta, hogy másnap betelefonál és beteget jelent. Merhette ezt, mivel Zsömi bácsi számos hasonló esetben mosolygós-részvevő hangon rapid gyógyulást kívánva nyugtázta a kérését, engedélyezte azt az egy-két napot, még a fizetéséből sem vonatta le a kiesett időt.

Hazafelé menet elhatározta, hogy február elejéig a dőzsölésnek véget vet, már így is többet költött, mint amennyit szabad lett volna. Most majd visszatér a fapados életmódra. „Dőzsölése” abból állt, hogy a szokásos sodrós dohány helyett márkás cigarettát vett, kimérős termelői bor helyett palackozottat, hazafelé botorkálva Mártikánál a kisboltban sós mogyorót és csokoládét, egyéb nyalánkságot. Az ilyen kihágások után borítékolható volt az éjjeli hányingerroham, a másnapi fejgörcs, a hajnali tükörből pedig rémes ördögpofa meresztette rá vérágas szemét.

Elérkezett a szombat, és nem halogathatta tovább, hogy kimenjen az apjához a közeli ***-re. Hideg vízben öblített arcot, mert a bojlert még aznap kikapcsolta, amikor András, aki bejegyzett élettársa volt, könnyezve tájékoztatta, hogy elköltözik. A távolsági busz a szokottnál is jobban bűzlött, ezzel indokolta magának, hogy a járatról leszállva kénytelen meginni két deci rizlinget a megállótól néhány lépésre található kiskocsmában, a Kurtában. A tanító a régi ház konyhájában találta a pizsamás apját, amint sikertelenül próbálja bekapcsolni a gáztűzhelyt, rajta egy lábosban három tojás, de vizet elfelejtett aláönteni az öregember. A gyufa talán nedves lehetett, még csak fel sem szikrázott, a helyiséget sűrű gázszag ülte meg. A tanító rémülten kitárta a sáros kertre néző ajtót, szeles, langyos volt a téli délután.

– Csukd is be, ahogy kinyitottad, meg fogunk fázni – intette az apja –, szökik a meleg. – A tanító vizet engedett a lábasba, begyújtotta a gázt, bezárta az ajtót, aztán újabb utasítást kapott.

– Segíts felöltözni! – parancsolta az apja. – Nem találom a cipőmet – panaszkodott –, biztos elraktad valahova. Azonnal keresd meg, aztán mennem kell a templomba.

A tanító nekiállt megkeresni a cipőket. Végigment az öreg ház hosszú, hideg folyosóján, be a kisszobába és az abból nyíló nagyszobába, ahol az apja aludt, minden zugba bekukkantott, hol a cipő. Végül térdre ereszkedve az ágy alól kotorta ki.

– Biztos te dugtad oda, hogy velem kibasszál – gyanúsította meg az apja.

– De csak most érkeztem, apika. Két hete nem jártam itthon.

– Ne feleselj velem, hanem csináld, amit mondtam!

– Bocsánat, apika – békítgette a tanító –, többet nem fordul elő.

– Azt ajánlom is, különben nem leszünk jóban.

– Ne haragudj, apika!

– Biztos megint ittál. Tudod, hogy nem szeretem, ha sokat iszol, akkor mindig galibát csinálsz, és semmit sem találok.

– Nem ittam, apika – füllentette a tanító, aki, délelőtt a Gólyakalifában kezdte szomjának csillapítását, majd mielőtt a helyközi járatra felszállt, alaposan meghúzta a PET-palackot.

– De én érzem rajtad a piaszagot, tudod, hogy engem nem tudsz becsapni, te hazudós. Edd meg a tojásokat – utasította később a fiát. – Az ajtót bezártad rendesen?

– Igen, apika, kétszer is ráfordítottam a kulcsot.

– Valld be, hogy leittad magad, te ronda alkoholista! Hazudni szégyen, Atika.

– Ittam egy kicsit, apika.

– Megint összevernek, kirabolnak, fiam, nem tudsz jól verekedni. Megismerkedsz valami szemét alakokkal az utcán, és kikészítenek, mint a múltkor is. Az emberek aljasak, kisfiam.

– Tudom, apika. Majd máskor jobban vigyázok, apika.

Az öreg megkapaszkodott a szék háttámlájában, az istenit, megint rám jött a rosszullét, fiam, mondta panaszosan, szédülök, mostanában nem vagyok valami jól. Biztos megfáztam, a huzatban, amit csináltál, bazmeg.

– Menjünk be a szobába – indítványozta a tanító –, le kell feküdnöd! Hoztam neked banánkrémes csokit, tudom, hogy szereted.

– Add a kezed, fiam, járni is alig tudok.

Az ágyra dőlve András felől érdeklődött az apja. – Hogyhogy mostanában ide se tolja azt a ronda képét? Csak nem összevesztetek?

– Nem ronda, apika, minden rendben, nincs semmi baj.

– Megint hazudsz, Atika, érzem a hangodból. Nekem te ne hazudgálj, kisfiam!

– Nincs semmi gond, apika, becsszóra, csak sokat dolgozik, nem ér rá.

– Együtt laktok még egyáltalán? Összevesztetek, ugye?

– Dehogyis, minden rendben. Jól vagyunk, meg minden. Ne haragudj!

– Nem bánom már, hogy így van, ha nem tudsz normálisan élni, legalább béke legyen, meg szeretet. Akkor nem haragszok. Kapcsold be a tévét!

A Dallas sokadik epizódjának valahányadik ismétlését nézték. Az apja a vastag dunyha alatt is dideregve, a fejére húzott kötött sapka alól alig kilátva, a csokoládét majszolva, a tanító az ágy mellett álló sámlin, szinte már a Favorit tévé képernyőjének domborulatába mélyedve követte a fekete-fehér bonyodalmakat. A fondorlatos Jockey az elmaradhatatlan cowboykalapjában intrikált valamit, Bobby feleségével szemétkedett.

– Milyen aljas – jegyezte meg az öreg.

– Lehet, egyszer majd megjavul – csitította a tanító.

– Ez, bazmeg? Soha! – mondta konok gyűlölettel az apja. – Le kéne lőni, mint egy kutyát. Volna egy pisztolyom.

Amint az egyenletes hortyogást meghallotta, a tanító kikapcsolta a készüléket, és lábujjhegyen kilopakodott a szobából, ki a házból, a hátsó verandára. Még mindig langyos volt a levegő, a rózsaszínű fellegek havazást sejtettek.

Szemközt az elhanyagolt veteményes, sárszínű bozót. Ezt tavasszal, ha felszáradt, be kéne szántani, felásni, bevetni krumplival, esetleg akácot telepíteni, az hamar megnő, nincs vele sok gond, gyorsan el lehet adni. Itt nőtt fel, a kerti munkához mégsem értett, ő mint egy szem gyerek és unoka tévét nézett vagy olvasott, nyaranta az udvaron üldözte a szomszéd rühes macskáját, vagy a csatornaparton csatangolt. Az enyhén lejtős kert lehúzódott majdnem a patakig, a tanító szerette volna, ha egészen odáig ér, ahol kalandozni lehet, de a hátsó kerítés és a vízfolyás közt közszolgalmi utacska futott, forgalma rendszerint csekély. Azon túl meg télen is, nyáron is, a legcsekélyebb szellőtől is haragosan zúgott a telepített erdő. Nem is patak volt az, hanem csak keskeny mellékága a lassanként kiszáradó központi öntözőcsatornának, amelyből a vízkivételt az önkormányzat évekkel ezelőtt rendeletileg betiltotta. A kerítés hátsó csücskében volt egy luk, kisfiú korában azon bújt át, hogy a parton egy botra erősített madzagot belelógasson a vízbe, persze soha sem fogott semmit. Özvegy apja ilyenkor gyakran mondogatta neki, hogy menjen ki a rétre, ahol a többi gyerekek focizni szoktak, kölcsönveheti a biciklit is, ő azonban inkább maradt a csatornaparti elíziumában. A szomszédos telkek fullasztóan szűkös nadrágszíjparcellák voltak, legtöbbjük elhanyagolt, dudvás fészek, télen fekete dzsumbuj, nyáron vadvirágos méhlegelő, földre fészkelő madarakra vadászgató macskák kedvelt terepe. Csak az egyik, az övékkel csillag alakban érintkező földecskén volt felfedezhető némi mezőgazdasági törekvés. Ott a fagyos latyakra feküdt fekete krumplibokrok látszódtak, közeikben meg szalmasárga gizgaz. Náluk gyerekkorában nagy élet zajlott, a faluban szinte mindenki rokon, átláthatatlan szövevény a család. A nagyapja szőlősgazda és almatermesztő, pálinkát főzött, bögrecsárdát üzemeltetett, hízót nevelt, baromfi rohangált a füvön. Szünet nélkül érkeztek a sógorok, másod-, harmad-unokatestvérek, ünnepekkor, disznóvágáskor itt evett, ivott mindenki, ahol most ül, a szőlőlugas árnyékában. Ő, a „szegény árva” ilyenkor jól elbújt, ritkán tudták csak előcsalogatni, hogy pálinkabűzös szájukkal összecsókolgathassák, nadrágján át kitapintsák és alaposan megfogdossák a pisilőjét, „van-e mán töke?”, „fiú-e vagy jány?” Itt táncoltak, ismerkedtek, üzleteltek a népek, nem ritkán pofozkodtak is, ez utóbbiakat a markos nagyapa kipenderítette a kerti kapun túlra. Volt itt élet, de már nincs, a rokonság szétszéledt, elköltözött, elhalt vagy örök haragot fogadott, már a temetőben sem állnak szóba egymással.

Mélyen a hallójáratába nyomta a kényelmetlen fülhallgatót, elindította a felvételt. Amióta, s ennek csak néhány éve, hosszú idő után újra képessé vált zenét hallgatni, ismét csak a Tangerine Dream ezerkilencszázhetvenhét március huszonkilencedikei milwaukee-i koncertjét tanulmányozta, az Encore Live-ot. A mályvaszínű égből ekkor, mintha a koncert első hangjai csalogatnák elő, hullani kezdett a hó. Igazi, fergeteges havazás nem alakult ki, a nagy pelyhek a sáros talajon gyorsan elolvadtak. A tanító begombolta régi, kockás szövetkabátját, amit egy idő óta megint szívesen viselt. Fejét hátrahajtva, csukott szemmel hallgatta a koncert első hangjait, ezt az elektronikus süvöltést, meg az amerikai közönség hosszan elnyújtott üdvrivalgását, közben arcát hópelyhek csiklandozták. Volt valami szeretetreméltóan nyugtalanító ebben a sokadjára meghallgatott kezdetben, bár sem szépnek, sem finomnak nem érezte. Inkább volt embertelen, beteges, most legalábbis ez volt a véleménye. Igaz, akárhányszor játszotta is le a nyitányt, mindig másféle, sokszögesen ellentétes álláspontra helyezkedett, mint korábban. Visz a víz, sodor az ár, gondolta legutóbb, most meg úgy hatott rá, mintha középkori kínzóeszközökkel gyötörnék, mintha kalodában fuldokolna, fülébe forró ólmot öntenének, ezek a hangok megbénították és elszomorították. Pár napja, a Gólyakalifa teraszán még úgy találta, hogy ez az élő koncert ott a Boomerang Hallban az első hangjától a zárlatig úgy tündököl, mint a mesebeli szivárvány, annyi baja közt is boldoggá teszi, élni segíti. Akkor szerette volna százezer decibellel bömböltetni, hadd hullámozzék végig a zene a mocskos, undorító városon és tovább gyűrűzve a világon, hogy mindenki hallja, senki se tudjon elbújni előle. Szerette volna, ha maga is belesüketül ebbe a zenébe, kedve lett volna belefojtani a mindenséget ebbe a muzsikába, a Cherokee Lane anarchiájába.

Ivott egy gyűszűnyit a palackból, erre rátört a szomjúság, hosszú, mohó kortyokban nyelte az áldott szeszt, mintha a műanyag flaskát egy jótékony, láthatatlan kéz emelné az ajkához, a gondviselés személyesen. Kellemesen szédült a kavargó hópelyhek látványától, lassan megnyugodott. A csalóka, tavaszias földillatot a kívánatos cigarettafüstön át is érzékelte, teleszívta vele a tüdejét. A faluközpont irányából tapasztalható, inkább kötelességszerű, mint dühödt kutyaugatás nem zavarta a zeneélvezetben, ahogy a Family Frost környéken portyázó hűtőkocsijának idiotisztikus kürtjele sem. ***, ez a kicsi, sorvadozó település, már nem is falu, csak agglomeráció, ami az óránkénti buszközlekedésért cserébe boldogan hagyta, hogy elnyelje a város. A tanító a maximumra állította a hangerőt. Most az A oldal vége felé járt, itt a melodikus ráhajlások és reflexszerű visszahajlások kakofóniájában mintha szélborzolta pipacsmező fölött repülne, amit aztán ádáz vihar tépáz. Arra gondolt, ahogy nincs két egyforma berúgás, úgy nincs két egyforma zenei benyomás sem, bár a bor és az album is a megszokott, régi. A továbbiakban a Monolight kompozíciója előbb meglepő, majd már kiszámíthatóan váltakozó rendszerré szelídül, s ez a fejlemény a koncertfelvétel tanúsága szerint üdvözült kurjongatást váltott ki az amerikai hippiközönség soraiból. Ám ami korábban finomnak, érzékinek, lélekkel telinek, egyszóval elegánsnak tűnt, az most már durván erőszakos gagyivá hajszolta magát. Másféle erő kéne, másféle töltés, gondolta a kapatos tanító, az egyszerűség természetes energiája, és hogy ilyen zenét, mint ez, ő is tudna szerezni. Olyan keretek, amik közt, mint a kényszerzubbonyát letépő őrült gátlások nélkül tombolhat, anélkül, hogy megsebződne, az élettel összeegyeztethetetlen sérüléseket szenvedne. A falon nem lehet átmenni, pedig jó volna, vélte. Halál a giccsre! A tanító a tavaszra gondolt, hogy majd nem fázik sem a négy fal közt, sem idekint. A békák majd zajongnak persze, és az zavaró, de ő csak összecsapja a tenyerét, és elkiáltja magát, hogy kuss legyen, és a zártkertek vidéke elcsendesedik. A békák kurvára hangosak tudnak lenni, gondolta. Az a pár taktus, a harmadik oldal, a Coldwater Canyon elején ismét elvarázsolta, de elkerülhetetlenül érkezett a gyötrő önvád, hogy bármi, amit ő élvezni képes, akárhogy csűri-csavarja, gyönge hamisítvány, az ismeretlen elődöktől aljasul elcsórt visszhang, s hogy ezek az ismeretlen elődök is úgy lopták a hatásvadász zenei formákat. Így minden csupa bizonytalanság, magárahagyatottság, gyermekfélelem. Ezek az érzések és megállapítások ősismerősnek tetszettek számára, mélyen átélt, otthonos tapasztalatnak. Azt kívánta, bárcsak megint önmaga lehetne és élvezhetné úgy a zenét, hogy közben szépen megszűnjön önmaga lenni. Szorgosan, aprókat kortyolva ízlelgette a Duna-Tisza közi rizlinget, míg szerencsésen megérkezett oda, ahova kívánkozott. A felhők táguló közén erős fényt vetett az arcába a zeniten álló újhold, ez a zavaró tényező hátráltatta az ellazulásban. Kritikus gondolatokat sugallt az aranysugár, égető érzést keltett a bőrén. Most, a Coldwater Canyon közepe táján melodikus fordulat következett be, valami céltalan kalimpálás, fejen átfordulás, az éjjeli erdőn vijjogó ragadozó madarak motívuma, szappanos íz a szájpadláson. Ez is csak sima megúszás, spanyol viaszk, leánykori nevén lófasz és esti fény, gondolta a tanító. De azért ennyi megivott bor után képes nagyot ütni, mint szinte bármilyen zene, ha nem is akármilyen. Ez a fajta lassú áradás szembe megy minden lehetséges zenei logikával, de a jó ízlés logikájával feltétlenül. Egymillió elkárhozott lélek a pokolból, zombiharmóniák, erre kellett gondolnia, így fordította le a hallottakat. Lassú gugyogás, ami irritáló hullámzásba torkollik. A madarak, gondolta a tanító. A távolból már hallatszott a képzeletbeli gőzmozdony trillázó sípszava, csihuhuhúú-csi-tululú-tulilu-litúú a vonat mindjárt előtte siklik el. Miféle tájak közt suhanunk, tette fel magának a kérdést a tanító. Mit láthatunk az ablakokból? Meddőhányók láncolatát, félelmetes kihalt vidékeket, minden por és hamu. Egyetlen biztos kapaszkodó ez a tébolyult zakatolás. „Nem kéne ennyire félni a magánytól.” Ez már Csokonai hangja volt, a fülhallgatóból szólította meg. „A rettegés bűn és be nem vallott kisszerűség”, tette még hozzá a költő. „Magányosnak lenni a legjobb.”

A bor elfogyott, nem volt már oka a virrasztásra. A régi szobájában a feltúrt ágy várta, ahogy legutóbb itt hagyta. A vizes, dohos levegőben meztelenre vetkőzött, bebújt a penészillatú steppelt paplan alá, hamar átmelegedett. Kitartó kézimunkával is csak nehezen feltámadó, lanyha merevedést ért el, kapkodva végezte az önkielégítést, hogy ebben a legmélyebb békében legalább el tudjon aludni.