KATE DRAMIS

A

Bűnök

Átka

The Curse of Sins

A szerző korábban megjelent műve az Anassa gondozásában:

A Szentek Átka-sorozat:

A Szentek Átka

Kate Dramis: The Curse of Sins

Copyright © Kate Dramis 2024

Hungarian Translation © Bosnyák Edit

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Kate Dramis: The Curse of Sins

Michael Joseph, Penguin Random House group of companies, 2024

Fordította: Bosnyák Edit

ISBN: 978 615 650 742 6

Anassa Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Coverist Studio – Faniszló Ádám, Bakos Fanni

Szerkesztő: Pozsik László

Korrektor: Venczel-Tóth Evelin, Szemler Zsófia

Tördelés: Anassa

Műfaj: fantasy, romantikus

Azoknak, akik félnek kimutatni a legrosszabb tulajdonságaikat… És azoknak, akik látják a legrosszabb tulajdonságainkat, és mégis szeretnek minket.

(És Pónak, aki mindig szeretett engem,
a legrosszabb tulajdonságaim ellenére.)

A Visya rend, ahogy a kilenc istenség meghatározta, és bejegyzésre került a Conoscenzába, az istenek könyvébe:

Corpsoma rend: a fizikai tulajdonságokkal összefüggő adottságok

Zeluus: fizikai erő

Anima: élet és halál

Dultra rend: a természeti erőkkel összefüggő adottságok

Incend: tűz

Caeli: levegő

Terra: föld

Auqin: víz

Espri rend: a tudattal, az érzelmekkel és az érzékeléssel összefüggő adottságok

Sensainos: érzékelés és érzelmek

Persi: meggyőzés

Saj: tudás

A húst és a csontot átszakító penge hangja, akár egy őrületbe hajló, sötét szimfónia, még sokáig visszhangzik az elmében, jóval azután is, hogy a seb már nem vérzik.

Mindannyiukat felriasztja álmából:

A vonakodó szentet.

A fiatal királyt.

Az áruló végrehajtót.

Pengék, vér és a küszöbönálló háború forrasztják őket egységbe.

ELŐHANG

Mathias Denier jól ismerte Dunmeaden sötét, nyirkos zugait, mert azok alkották a királyságát. Bizonyos értelemben a bárokból, a bordélyokból és a lezüllött szórakozóhelyekből állt a birodalma.

Hozzászokott az élete kegyetlenségéhez, az alkudozáshoz és a vérhez, sőt néha még kifejezetten szépnek is találta.

A bűnözők fejedelmének a sötétség volt a barátja. Éppen ezért meglepte, hogy megborzongott, miközben szemügyre vette az öt Dyminarát, akik a kikötőben várakoztak.

Nem félt Gianna elit hadseregétől. A Visyák többségével ellentétben, akiket a kilenc istenség különleges adottságokkal áldott meg, Gianna Dyminaráit arra képezték ki, hogy a királynő és Tala polgárainak védelme érdekében könyörtelenül használják az erejüket. Mathias éveken keresztül magára vállalta a Dyminara piszkos ügyeit, többet is annál, mint amennyit szeretett volna, de cserébe büntetlenül megúszta a saját kétes dolgait.

Úgy vélte, valamiféle szimbiózisban vannak egymással.

A Dyminara tagjai büszkék voltak arra, hogy láthatatlanok. Az, hogy itt vannak, ilyen feltűnően… Nos, Mathiasnak ettől kellemetlen előérzete támadt.

Észrevette, hogy a város megváltozott. A Királyi Őrség tagjai egyre többször bukkantak fel nyilvános helyeken, a katonákat pedig folyamatosan toborozták a királynő seregébe. Készülődés az immár elkerülhetetlennek tűnő háborúra.

– Azóta vannak itt, mióta szárnyra kapott a hír, főnök – szólalt meg ekkor valaki mellette érdes hangon.

Mathias elkapta tekintetét az őrködő harcosokról, majd a vaskos, vörhenyes arcú férfira pillantott, aki ideges mozdulattal túrt barna dróthajába. Dobbins az egyik legmegbízhatóbb embere volt, aki bármilyen piszkos munkát elvégzett – nem sok hasonló akadt Mathias céhében.

– Ne játszadozz az idegeimmel, Dobbins! – morogta közönyét titkolva. – Miféle hírről beszélsz?

Valószínűleg ez is egy unalmas dolog lesz. Talán egy újabb kalóztámadás.

– Dominic király meghalt. A saját unokaöccse ölte meg, mégpedig azért, mert szövetkezett Kakosszal, és foglyul ejtette a második szentet.

Mathias szemöldöke még magasabbra kúszott. Egy halott király fontos dolog volt, de nem tudott erre az információra összpontosítani amiatt, amit Dobbins a szentről mondott.

– És ki osztotta meg veled ezt a hírt? – kérdezte, mert biztosra vette, csak a vakbuzgók hittek abban, hogy egy szent sétál közöttük.

Ismerte a próféciát, és ostobaságnak tartotta.

– Azt beszélik, hogy a király tanácsadójától, Zuritól érkezett a hír – felelte Dobbins.

Mathias megvetően felmordult. Ezt a kiváló alibit minden bizonnyal Trahir találta ki, hogy ártatlannak állítsa be a királyi család tagjait, nehogy a többi királyság bosszút álljon rajtuk az uralkodó árulásáért.

Gianna pedig valószínűleg gondoskodni fog arról, hogy a jóindulatáért cserébe Trahir a tenyeréből egyen.

Dobbins részletesen beszámolt arról, hogy melyik bordélyban hallotta a hírt hajnalban, de Mathias gondolatban már a saját terveit szövögette. Sorra vette, hogy miféle szálakat kell megmozgatnia, milyen üzleteket kell kötnie és kiket kell felhasználnia. A politikai felfordulás a legkedvezőbb alkalom a haszonszerzésre, persze csak annak, aki fel van rá készülve.

– A tábornokot szabadon engedték – tette hozzá Dobbins.

Mathias erre felkapta a fejét. Továt hónapokkal korábban tartóztatták le árulás vádjával; állítólag fegyverrendeléseket találtak nála, attól a két trahiri kalmártól, akiket meggyilkoltak, mert Kakos számára vásároltak. Ez pedig bűncselekménynek számított, mivel a kiközösített déli királyság ellen a sötét varázslattal való kísérletezés miatt kereskedelmi embargót léptettek életbe.

– Azt beszélik, hogy Kakos tőrbe csalta a tábornokot – folytatta Dobbins. – Ez azt jelenti, hogy a szállító még mindig szabadlábon van. Érdekes, nem igaz?

Mathias megdörzsölte az állát, miközben a Dyminara tagjait bámulta. Ez valóban érdekes volt. Évtizedek óta gyanakodtak arra, hogy Kakos fel akarja éleszteni a Decachirét, vagyis azt a tiltott varázslatot, amely lehetővé tette a Visyák számára, hogy az erejük határtalan legyen, és ezáltal istenekké váljanak. Mathias nem tudta, mit gondoljon erről. A Decachirét elvileg eltörölte a háború, és az istenek törvénytelennek nyilvánították.

De a Dyminarák néhány hónappal ezelőtt elkaptak Talában egy Diaforatét, vagyis egy olyan Visyát, aki a nyers erő létrehozása érdekében elszívta másoktól a varázslatot. Nem sokkal azután kerítették kézre, hogy a trahiri kereskedőket rajtakapták, amint fegyvereket akarnak vásárolni a déli királyság számára.

Mathiasból nem válhatott volna a leghírhedtebb bűnöző, ha nem tanul meg olvasni a jelekből. Még ő sem hagyhatta figyelmen kívül, hogy minden arra utal, Kakos háborúra készül.

És mivel a szállító továbbra is szabadlábon volt, a királyság talán mégis hozzájutott a fegyverekhez.

– És azt is tudják, hogy ki ez az állítólagos szent? – kérdezte Mathias.

Ez a szó úgy hangzott, mint valami rossz tréfa.

– Azt beszélik, hogy Gianna kéme – felelte Dobbins.

Mathias hitetlenkedve felmordult.

– Nos, ezek után biztosra veszem, hogy ez csak egy ostoba pletyka. Az istenek választása sohasem esett volna arra az átkozott némberre.

Mathiasnak sokszor meggyűlt a baja Ayával, aki általában a tőre hegyével próbált információkat kiszedni belőle. Az a nő nem lehetett egy szent.

Dobbins vállat vont.

– Márpedig ezt beszélik, főnök. Állítólag a tábornok vitte el helyette a balhét, amikor először megmutatta az erejét, mert meg akarta védeni őt. Biztosra veszem, hogy a királynő ki fogja deríteni az igazságot a szenttel kapcsolatban, mert nagyon komolyan veszi a hitet.

Mathias dünnyögött valamit.

Az egész átkozott királyság hitt az istenekben, és néha Mathias is elment a templomba, de nem azért, hogy az istenek áldását kérje, hanem hogy a kuncsaftjaival találkozzon, mert a titkok legalább olyan értékes árucikknek számítottak, mint a különleges trahiri csemegék.

Mathias kihúzta magát, és bosszúsan odavetette az emberének:

– Elég volt a pletykákból, Dobbins! Késésben vagyunk.

Dobbins zavartan bocsánatot kért, azután elindult a játékbarlang felé. Be kellett hajtaniuk egy tartozást, és ezért kísérte el a főnökét.

Mathias felsóhajtott, mert tudta, hogy nehéz nap vár rájuk, és útközben vetett egy utolsó pillantást a válla fölött a Dyminarákra.

Egyértelmű volt, hogy várnak valakire, és Mathias azt remélte, hogy az illető készen áll a fogadtatásra.

ELSŐ RÉSZ
DEIKOSI

1

A hideg márványpadlót felmelegítette és vörösre festette a vér, amely bekúszott Aya arca alá.

Aya sűrűn pislogott, mert a világos szoba szélei egyre jobban elmosódtak. A rémült kiáltásokat visszaverték a falak, miközben megpróbálta felemelni az állát, hogy megkeresse azt a mindig jelen lévő horgonyt, amelyhez rögzítheti magát. Miután újra pislogott egyet, a szoba körvonalai valamelyest kirajzolódtak.

Ott volt. Will kinyújtott karral feküdt mellette, mintha meg akarná őt érinteni.

Nem.

Nem.

Nem.

A tagadás olyan hangosan lüktetett a fejében, mint a falakról visszaverődő sikolyok.

Will nem halhatott meg. Nem halhatott meg, mert Aya még mindig hallotta a sikolyokat, az üvöltözést és a könyörgést.

Ekkor tekintete megállapodott a férfi arcán.

Will szürke szeme élettelen volt.

A sikolyok még kétségbeesettebbé váltak, miközben forróság járta át a torkát.

Csak ekkor döbbent rá, hogy a saját hangját hallja.

– Egy makacs szent – dünnyögte valaki.

Aya lassan felemelte a fejét, hogy ránézhessen arra a férfira, aki a gyötrelmeit okozta.

De egy nő arcát látta.

Aranyszínű haj, barna szem, fehér ruha.

A nő szánakozva lebiggyesztette szív alakú ajkát, miközben az élettelen testre pillantott. Will keze ki volt nyújtva – mintha még halálában is meg akarná érinteni Ayát.

– Talán ezek után rendesen fogsz viselkedni – mondta Gianna. – Neked mi a véleményed, Aya?

Aya nevét visszaverték a falak, és a visszhang a mellkasában lüktetett.

Aya.

Aya.

AYA…

– AYA!

Aya kétségbeesetten kapkodott levegő után, és a sós levegő marni kezdte a tüdejét. Látta, hogy egy alak tornyosul fölé, és kinyújtotta a kezét, hogy elkapja a torkát.

Meg fogom ölni Giannát. Meg fogom ölni Giannát. Meg fogom ölni Giannát.

De valaki megmarkolta a csuklóját, leszorította, és ránehezedett a testére.

Aya hiába küzdött a súly ellen, nem tudott megmozdulni. Nem kapott levegőt, és túlságosan pánikba volt esve ahhoz, hogy előhívja az erejét.

– Én vagyok az – dörmögte egy mély, érdes hang. – Én vagyok az, Aya. Rosszat álmodtál.

Aya halványan felismerte ugyan a férfi hangját, de még mindig dolgozott benne az adrenalin. Az ösztönös félelem felkúszott a torkába, fojtogatni kezdte, s Aya zihálva kapkodta a levegőt. A Sensainos-adottság keresztülhatolt gyenge pajzsán, kellemesen lehűtve a bensejében tomboló pánikot, majd rátekeredett az érzékeire, és rángatni kezdte őket. Ayának egyre normálisabban vert a szíve, egyre több levegő jutott a tüdejébe, és már nem azt a borzalmas szobát látta maga előtt.

Pislogott néhányat, és a barna szempár szürkévé változott.

– Will! – suttogta megkönnyebbülten, amikor felismerte a férfi arcát.

– Lélegezz, szerelmem! – mondta halkan Will, akinek adottsága ismét megfékezte az Aya bensejében tomboló pánikot. A nő izmai ellazultak, és mélyet lélegzett. Will hüvelykujjával megsimogatta a csuklóját, majd egy csókot lehelt a homlokára. Aya érezte mellkasán a férfi szívének dobbanásait s remegő lélegzését. – Biztonságban vagy – tette hozzá Will, majd, mintha saját magát is meg akarná nyugtatni, megismételte: – Biztonságban vagy.

A következő pillanatban Aya meghallotta a hajó nyikorgását, és körbenézett a kabinban. A hold fénye beáramlott a kerek ablakon keresztül, és a nő szeme fokozatosan hozzászokott a félhomályhoz. A férfi napbarnított bőrén furcsa árnyékok táncoltak, miközben elengedte Aya kezét, és óvatosan elhúzódott tőle.

Biztonságban vagyok.

Aya felült, felhúzta a térdét a mellkasához, ráhajtotta a fejét, és vett egy nagy levegőt. Will adottsága megint megsimogatta, és ettől még jobban megnyugodott; olyan volt, mintha a férfi lényege rátekeredne a csontjaira. Már nem dobogott a torkában a szíve, és az üvöltözéstől rekedt hangon halkan köszönetet mondott Willnek.

Biztonságban vagyok.

Nem.

Nem voltak biztonságban.

Ostobaság lett volna úgy tenni, mintha biztonságban lennének.

Öt napja voltak úton, és Aya az edzéssel és Will-lel próbálta elterelni a figyelmét, hogy eltemethesse azt a félelmet, amely a rémálmok miatt lett úrrá rajta. Könnyedén el tudta hitetni magával, hogy a Trahirban történtek után megérdemelnek egy kis haladékot.

Aya felemelte a fejét, és szemügyre vette a férfi fekete haját, amely kissé begöndörödött a nyirkos levegőtől. A férfi tekintete éber volt.

– Te ébren voltál – mondta halkan Aya.

– Igen, ébren voltam – felelte Will, és beletúrt a hajába.

Will minden éjjel ébren volt, amikor Aya elaludt, hogy egy kis békére leljen, de a rémálmok felriasztották.

A beismerést mélységes csönd követte. Will sohasem erőszakoskodott vele. Nem próbálta rávenni arra, hogy beszéljen azokról a rémálmokról, amelyekből üvöltve riadt fel, ugyanakkor azt sem közölte vele, hogy ő miért van mindig ébren. Mintha kötöttek volna egy hallgatólagos megállapodást, hogy ameddig csak lehet, élvezni fogják e látszólagos nyugalmat – amelyről mindketten tudták, hogy azonnal vége szakad, amint megérkeznek Talába.

Mialatt Will elgyötört vonásait tanulmányozta, Aya nagyot nyelt. Napközben, amikor a fedélzeten edzettek, a férfi megpróbálta elrejteni kimerültségét, és az oldalát gyötrő fájdalmat is figyelmen kívül hagyta. Aya most szemügyre vette azt a vörös sebet, amit Dominic király jobbkezének, Peternek a tőre ejtett a férfin abban az átkozott trónteremben.

– Jóformán egy szemhunyásnyit sem aludtál, mióta elindultunk – jegyezte meg halkan.

– Nem tudok aludni – ismerte be Will fáradt hangon, majd kinézett a kabin ablakán, és összevonta a szemöldökét.

Aya gondolkodás nélkül az ölébe csúszott, és átölelte a nyakát, mire Will a csípőjénél fogva közelebb húzta magához. Aya az ingen keresztül is érezte a férfi kezéből áradó meleget. Will inge volt rajta, amelyet azért csent el tőle, hogy éjszakánként abban alhasson, és érezhesse a férfi jellegzetes, parázsra, fűszerekre és mézre emlékeztető illatát, ami úgy fonta körül, mint most a karja.

Amikor összeért a homlokuk, Will izmai valamelyest ellazultak, és vett egy nagy levegőt. Pár másodpercen át együtt lélegeztek. Will úgy bámult bele a nő szemébe, mintha olvasni tudna a gondolataiban.

– Mondd el, mi bánt, Aya! – kérte halkan.

Ezek szerint megelégelte a hallgatást.

Aya összepréselte az ajkát. Ez a dolog még nagyon új volt köztük, vagy legalábbis az, hogy beismerték a létezését. Aya még nem volt hozzászokva ahhoz, hogy megossza a félelmeit Will-lel. Ezt még Továval is ritkán tette meg, pedig gyerekkoruk óta ismerték egymást.

– Álmomban megölt téged – ismerte be suttogva Aya.

– Gianna?

Aya bólintott, és Will türelmesen hallgatott. Nem mondott elcsépelt közhelyeket, és nem hazudta azt, hogy könnyű lesz, ami rájuk vár; csak jelen volt, akár egy szilárd horgony, mialatt a lány a benne dúló érzelmek között igyekezett eligazodni.

– Mióta tudomást szereztem az erőmről… olyan, mintha nem tudnám megvetni a lábam. Mintha állandóan le lennék maradva egy lépéssel – mondta lassan, és mélyet lélegzett, miközben Will simogatni kezdte a hátát. – Hazamenni úgy, hogy nem tudjuk… mi vár ránk…

Egy élettelen test.

Egy kinyújtott kéz.

Üres tekintet.

Aya visszanyelte a szavakat, miközben félrebillentette a fejét, hogy bele tudjon nézni a férfi szemébe. Will arcvonásait pásztázta a tekintetével, hogy megpróbálja kitörölni agyából a rémálmot.

– Tudnom kell, hogy Lorna igazat mondott-e. Ki kell derítenem, hogy Gianna valóban arra akarja-e használni az erőmet, hogy felhasítsa a fátylat, és lehívja az isteneket.

– Tudom – felelte Will, és feszültté vált az arckifejezése. – Körülbelül annyira bízom meg az anyámban, mint Giannában, és ez bonyolítja a dolgokat.

Ayát nem lepte meg, hogy Will egy kalap alá veszi Lornát a királynővel. Éveken keresztül halottnak hitte Lornát, mígnem egy napon odalépett hozzá Rinniában. Lorna egy Saj volt, akit a látás képességével áldottak meg, és a felmenői jósolták meg a második szent eljövetelét.

„Ha visszatér a sötétség, nem hagynak magunkra minket az istenek. Fel fog emelkedni egy második szent, újjászületik, hogy jóvátegye a legrosszabbat.”

Lorna megrendezte a saját halálát, és Trahirba menekült, hogy Gianna ne szerezzen tudomást arról, hogy van valami köze a próféciához. És a látomását is el akarta titkolni előle:

Az a fátyol, amelyet az istenek készítettek, hogy elválasszák egymástól a világot és a Túlvilágot, gyenge volt, tépett és sérülékeny.

Mit is mondott Lorna?

„A királynőtök úgy állhat bosszút azokon, akik köpnek az általa tisztelt istenek nevére, hogy rájuk szabadítja az istenek haragját.”

Aya nem tudta, mit gondoljon. Gianna imádta ugyan az isteneket, de azok megígérték, hogy a visszatérésük el fogja pusztítani a világot. Vajon azért, hogy megakadályozza Kakost abban, hogy újjáteremtse a Decachirét, megkockáztatná az istenek haragját, veszélybe sodorva ezzel az egész világot?

Ennek nem volt túl sok értelme.

De Ayának a királynőbe vetett bizalma odaveszett Trahirban, más részeivel együtt, amiket még nem vett alaposan szemügyre. Lorna pedig… magára hagyta a fiát, maga mögött hagyta az életét azért, mert mélyen hitt Gianna vallási buzgalmában.

Ezt nem hagyhatták figyelmen kívül.

Aya vett egy nagy levegőt, mielőtt folytatta:

– Hasznos a számunkra, hogy egy… szent vagyok. – Alig tudta kimondani ezt a szót. – Minél inkább hisz bennem Gianna, minél jobban a kegyeire bízom magam, annál jobban meg fog bízni bennem. Már csak azért is, hogy úgy érezhesse: különleges kapcsolatban áll az istenekkel. Válaszokat szerezhetek magunknak.

Willnek kemény volt a tekintete, de megadóan felsóhajtott.

– Tudtam, hogy erre a következtetésre jutsz.

Aya felvonta a szemöldökét.

– Neked van jobb terved?

Will megköszörülte a torkát, majd átölelte és magához szorította a nőt.

– Lornában nem lehet megbízni, de azzal kapcsolatban igaza volt, hogy Gianna tudja, hogyan kell válaszokat szerezni.

Aya összeráncolta a homlokát, mert eszébe jutott, hogy Lorna közölte vele: a saját fiát fogják felhasználni ellene. Will szándékosan ártani fog neki a királynő szolgálatában, mégpedig azért, hogy válaszokat szerezzen Gianna számára.

Aya vitatkozni akart, de Will megelőzte.

– Ez az igazság. A visszatérésem után is hűnek kell maradnom a hírnevemhez.

Aya alaposan fontolóra vette a férfi szavait. Mindkettőjüknek vigyázniuk kellett a hírnevükre. Gianna közvetlen szolgálatában álltak, és Will volt Dunmeaden sötét hercege, Gianna végrehajtója, valamint…

– Nem! – közölte ellentmondást nem tűrő hangon Aya.

De végre rájött arra, hogy miért vág olyan komor arcot Will, és felgyorsult a szívverése.

Will ezt nem gondolhatta komolyan. Biztosan nem arra célzott, hogy…

– Gianna erre fog számítani.

– Nem!

Aya felpattant, és végighúzta hüvelykujját a tenyerén húzódó hegen, ami azt jelölte, hogy mik voltak egymás számára.

– Te is tudod, hogy nem fog tárt karokkal várni – mondta Will, és ő is felállt. – Nem válaszoltam Lena utolsó levelére. – Lena egy Persi volt, és szintén a Dyminara tagja. Ő indult a szállító keresésére, és ő tartotta a kapcsolatot Will-lel és Ayával, amíg Rinniában voltak. – Mire hazaérünk, Gianna már egy hónapja nem hallott felőlem. Biztosra veszem, hogy már csak ezért is meg fog büntetni, függetlenül attól, hogy Zuri részletes beszámolót küldött neki.

– Azt várod, hogy ez meggyőzzön, közelebb kell kerülnöd hozzá? – kérdezte hitetlenkedve Aya. – Hogy úgy kell tenned, mint aki továbbra is…

De képtelen volt kimondani.

Gianna helyettese. Gianna végrehajtója.

És a szeretője.

Will azért találta ki ezt a hazugságot, hogy a királynő közelében maradhasson, és elterelhesse a figyelmét Ayáról.

– Igen, azt várom – felelte a férfi. – Mindketten tudjuk, hogy az összes tehetségemet be kell vetnem annak érdekében, hogy újra a kegyeibe fogadjon. Ez jó szolgálatot tett. El fogja várni tőlem, Aya. És ha Gianna közelében vagyok, akkor információkat szerezhetünk.

Ayának annyira zúgott a füle, hogy jóformán nem is hallotta a férfi szavait. Nem akarta hallani a pletykákat, és nem akarta végignézni, hogy Gianna úgy méregeti Willt, mintha alig várná, hogy levetkőztethesse…

A királynő játékszere. A királynő ágyasa.

– Nem neked kellene magadra vállalnod ezt a szerepet – sziszegte Aya.

– Aya!

– Gianna engem akar. Te is ezt mondtad. Az erőmre vágyik, és ki kell derítenünk, hogy miért. Az a helyes lépés, ha elhitetjük vele, hogy a zsebében van az áhított fegyver. Meg fog bízni bennem.

– Aya!

– És ez azt jelenti, hogy nem kell újra megtenned. Visszaszerezheted a bizalmát a helyetteseként, de nincs szükség arra, hogy…

Ayának elakadt a szava a kétségbeeséstől. Willnek ezúttal nem kell tönkretennie magát miatta, mert Aya a saját javukra fordíthatja az erejét. Ugyanúgy manipulálhatja Giannát, ahogy Gianna manipulálta őt. Használhatná a tőle kapott eszközöket, és eljátszhatná hűséges szentjének szerepét. És közben kideríthetné, hogy mit akar a második szenttől.

De Will makacsul megrázta a fejét, majd felcsattant:

– Ez nem csupán az információszerzésről szól, Aya!

– Hanem miről?

– A védelemről! – A szó visszhangot vert a hosszú csöndben. Will megcsóválta a fejét, és fájdalmasan eltorzult az arca. – Dominic tudta. Tudta, mit jelentünk egymás számára, és engem használt fel arra, hogy a közeledbe férkőzzön. Nem fogom hagyni, hogy Gianna ugyanezt tegye. Nem leszek az a fegyver, amelyet felhasználhat ellened. És ha rájön, mit jelentünk egymás számára, pontosan az leszek.

– Ha megismeri az erőmet, rájön majd, hogy nem packázhat velem…

– Sejtette, hogy erős vagy, és Továt mégis felhasználta – mondta halkan Will.

A szavai kettéhasították Aya érvelését, aki becsukta a száját, és dühösen meredt Willre, de a férfi nem adta meg magát, és makacsul állta a tekintetét.

– Börtönbe zárta a legjobb barátnődet, pedig tudta, hogy ártatlan. Tova vállalta a felelősséget azért, hogy megmutattad az erődet a piactéren, és a fegyverkereskedelemért is, pedig Gianna tudta, hogy Tovának semmi köze hozzá. Az is lehet, hogy Gianna rejtette el azokat a dokumentumokat Tova táskájában, hogy csapdába csaljon téged, ugyanúgy, mint Dominic. Az általad biztosított védelem abban a pillanatban meg fog szűnni, amint Gianna rájön, hogy rajtam keresztül irányíthat téged.

Aya zihálva kapkodta a levegőt, és a fejét csóválta.

– Hagyd abba!

– Meg fog lóbálni előtted – mondta Will, és közelebb lépett hozzá –, mint egy répát, ugyanúgy, mint Dominic…

– Hagyd abba!

– És nem akarom, hogy ez megtörténjen – jelentette ki Will. A tenyerébe fogta Aya arcát, a homlokához szorította a homlokát, és belenézett a szemébe. – Miért nem tudsz beletörődni ebbe?

– Azért, mert… – kezdte volna Aya, ám torkát elszorította a fájdalom, s mélyebb lett a hangja attól, hogy küzdött ellene.

Will szeme csalódottan felcsillant.

– Te is tudod, hogy ez csupán színjáték, és nem a féltékenységről szól. Nem akarom, hogy véget érjen az, ami köztünk van. Miért nem tudod elfogadni, hogy az összes fegyveremet be kell vetnem azért, hogy segíthessek magunkon? – kérdezte, de Aya makacsul hallgatott. – A fenébe is, Aya!

– Azért, mert megint áldozatot kell hoznod! – fakadt ki dühösen Aya, majd kirántotta a fejét Will tenyeréből, és hátrált egy lépést. – És már elég áldozatot hoztál!

Will javaslata természetesen logikus volt. Titokban tartják a kapcsolatukat, és Will az elbűvölő modorával újra Gianna bizalmába férkőzik. De Aya miatt öltötte magára azt az álarcot. Éveken keresztül csiszolta kegyetlenre és tökéletesre a képességeit. Felküzdötte magát Gianna helyettesévé, és belekergette Giannát egy vadászatba, hogy elterelje a figyelmét saját magáról és Ayáról.

Annak ellenére, hogy Aya emiatt meggyűlölte, és az emberek pletykálni kezdtek róla.

A királyság lakói utálták és rettegtek tőle, de sohasem látták a valódi arcát, és talán a világ nem is fogja megismerni azt a Willt, akit Aya maga előtt látott, de ettől az egytől megmentheti a férfit.

Elég erős volt ahhoz, hogy megmentse ettől.

Will odalépett hozzá, megfogta a csípőjét, és magához húzta.

– Ez nem áldozat – mondta halkan. – Tényleg nem az. Nincs szükségem arra, hogy a világ megtudja rólam az igazat. Nekem az is elég, ha te tudod. És ez nekem örökké elég lesz.

– És a védelmeddel mi lesz? Téged ki fog megvédeni?

Will elmosolyodott, és Aya kezét az oldalán lévő sebre szorította, amelyet a nő forrasztott össze.

– Te.

Ez ismerős volt. Végtére is egymás tükörképei voltak, egyformán makacsok. Máskor ez mindig veszekedésbe vagy verekedésbe torkollott, de most Will a nő homlokához szorította a homlokát, és remegve kifújta a levegőt.

– Kérlek, ne kényszeríts arra, hogy veszélyt jelentsek rád! – folytatta rekedtes hangon a férfi. – Azt nem élném túl.

Annak ellenére, hogy Aya dühös, rémült és csalódott volt, lehunyta a szemét, és odabújt Willhez.

Gyűlölte, hogy a benne kavargó érzések dacára érti a férfi logikáját (és nem pusztán azért, mert mindketten kétségbeesetten ki akarják deríteni, Gianna mihez akar kezdeni Aya erejével), és csak akkor képes megvédeni Willt, ha hagyja, hogy az elhitesse a királynővel: Ayát nem érdekli a sorsa.

– Rendben van – suttogta Aya. – De csak addig játszhatod el ezt a szerepet, amíg ki nem derítjük, hogy mi a terve Giannának az erőmmel. Utána… utána kitalálunk valami mást.

Will odaadóan és gyengéden megcsókolta Ayát, akinek izmai végre valamelyest ellazultak; aztán felcsúsztatta tenyerét a férfi mellkasán, és átölelte a nyakát.

Amikor mindketten zihálva levegő után kapkodtak, Will elhúzódott a nőtől, és suttogott valamit a régi nyelven, de Aya nem tudta kivenni a szavak értelmét, miközben a férfi lehelete kellemesen simogatta az ajkát.

– Ezek szerint megállapodtunk – mondta halkan Will, és megcsókolta Ayát. – Miután hazaértünk, mindketten kihasználjuk a Giannához fűződő viszonyunkat arra, hogy információkat szerezzünk. Ami pedig kettőnket illet, úgy fogunk tenni, mintha azért változott volna meg a viszonyunk, mert… szövetségesek lettünk. – Aya megvetően felmordult, de a férfi elvigyorodott. – Biztosan nem fog nehezedre esni, hogy néha úgy teszel, mintha bosszantanálak.

– Ebben én is biztos vagyok – vágta rá Aya.

Will lehajtotta a fejét, majd orrával megcirógatta a nő orrát, és azt kérdezte:

– Vajon hogy fog megbirkózni az egóm a gyötrelmeiddel?

– Túl fogod élni – felelte Aya egy grimasz kíséretében.

– Éppen ellenkezőleg, szerelmem – suttogta Will, és csókolgatni kezdte a nő nyakát. – Biztosra veszem, hogy te leszel a halálom.

Ó, istenek!

Aya mélyen a férfi szemébe nézett, és szenvedélyesen megcsókolta. Will készségesen viszonozta a csókját, és szorosan hozzásimult, majd miközben az ágy felé tolta Ayát, azt kérdezte tőle:

– Talán megváltozott a véleményed a testi kapcsolatunk… jellegét illetően?

A meglehetősen öntelt kérdésre a nő elhúzódott tőle, azzal a szándékkal, hogy hagyja még egy kicsit szenvedni, de Will odahajolt hozzá, és harapdálni kezdte a fülcimpáját.

Öt napja voltak úton, és ezt az időt azzal töltötték, hogy edzettek, elterelték egymás figyelmét, és megismerték a másik testrészeit, többek között azért, hogy ne rettegjenek attól, ami rájuk vár, és megszabaduljanak a rémálmaiktól.

De még mindig nem feküdtek le egymással.

Normális körülmények között Aya nem a türelméről volt híres, és szívesen megosztotta másokkal az ágyát. Most azonban várni szeretett volna, mert nem akarta, hogy ez így történjen meg. A félelem beléjük fojtotta a szót, és még nem gyógyultak be a sebeik.

– Azt hiszem, te mondtad azt, hogy nem akarod beszennyezni ezt az élményt a sebeiddel – jegyezte meg végül Aya, és gondosan ügyelt arra, hogy a hangja ne árulja el, mennyire kívánja Willt.

– Esküszöm, hogy te leszel a halálom – nyögött fel megadóan Will.

2

Will sosem foglalkozott túl sokat az otthon fogalmával. Az a ház, amelyben felnőtt, rideg volt, és átjárta apja keserű csalódottsága, akinek Will sohasem tudott megfelelni; s egy mind nagyobbra dagadó, sötét felhőként lebegett fölötte, különösen az anyja távozása utáni években.

Úgy gondolta, hogy a Kvártély a legkomfortosabb hely számára, noha annak is voltak hátrányai: el kellett viselnie a többi Dyminara megvető pillantásait, akik összesúgtak a háta mögött, és azoknak a mohó tekintetét, akiket elcsábított, abban a reményben, hogy végre úgy érezheti, tartozik valahová.

Will tehát nem törődött túl sokat azzal, mit is jelent az otthon. Talában csak a hegyek között érezte jól magát, azokon a meredek lejtőkön, amelyeken szövetséges farkasával, Akeetával kóboroltak, távol a tekintetektől, a suttogásoktól és azoktól az álarcoktól, amelyeket magára öltött.

De most, amikor a Mala hegység egyre nagyobbra nőtt a horizonton, és úgy tornyosult a hajó fölé, mintha egyenesen a hét poklokból került volna oda, Will nyugtalanítónak érezte a jelenlétét.

Amikor pedig a hajó beúszott a kikötőbe, és Ayával végre megpillantották Dunmeaden kikötőjét, egyre jobban úrrá lett rajta a félelem.

A kikötő mindig fülsértően zajos volt, elsősorban azért, mert a város szórakozónegyede, Rouline közelében volt, de ma halkan zúgott, mint egy méhkas, és Will le merte volna fogadni, hogy ennek oka a parton strázsáló öt katona.

Will még ekkora távolságból is felismerte őket: öt Dyminara, harci feketébe öltözve.

Magában elátkozta azokat a hírvivő hajókat, amelyek bejárták az Anath-tengert a Caelik segítségével, akik a szeleket irányították. Zuri üzenete, amelybe bizonyára az udvari pletykákat is beleszőtte, sokkal hamarabb érkezett meg Dunmeadenbe, mint Will és Aya. Zuri bizonyára segíteni akart, de úgy tűnt, hogy nem tett nekik szívességet.

– Milyen kellemes látvány! – morogta a férfi a mellette álló Ayára pillantva. – Egy fogadóbizottság.

Aya megvetően felmordult.

– Az értésünkre akarnak adni valamit.

– Van néhány elképzelésem arról, hogy mit, és egyik sem kellemes – bólintott Will.

Aya összepréselte az ajkát, s a férfi az adottsága nélkül is észrevette, hogy mióta megpillantották a Dyminarákat, egyre feszültebbé vált. Úgyhogy talán nem ez volt a legmegfelelőbb pillanat Aya bosszantására, de ez a módszer mindig bevált, amikor valamiről el akarta terelni a figyelmét.

– Te viszont lélegzetelállítóan nézel ki a pulóveremben – duruzsolta, miközben végigmérte a nőt.

Túl nagy volt a pulóvere Ayára, aki azonban északon nem vette hasznát a trahiri ruhatárának, mert a hűvös szelek csak a nyári hónapokban eresztették ki a markukból Talát.

Aya meredten bámulta a Dyminarákat.

– Szerinted ezt most kell közölnöd velem? – kérdezte bosszúsan.

– Már csak néhány percem van arra, hogy elhalmozzalak a bókjaimmal – felelte Will, s megvonta a vállát. – Utána úgy kell tennem, mintha nem akarnám bebizonyítani, hogy akkor még vonzóbb vagy, amikor nincsenek rajtad a ruháim. Nem hibáztathatsz azért, hogy kihasználom ezt az alkalmat.

Aya megadóan felsóhajtott, és a férfi szemébe pillantva kijelentette:

– Elviselhetetlen vagy.

Will megsimogatta a nő kezét, s a füléhez hajolva azt felelte:

– Nagyon tévedsz. Tökéletes vagyok.

Aya elnevette magát, és bár a Willt emésztő belső nyugtalanság nem múlt el, ettől a hangtól könnyebbnek érezte a mellkasára nehezedő súlyt. Elhúzódott a nőtől, és a matrózokat figyelte, akik a helyére rakták a hajópallót. Ujjával megsimogatta a tenyerén húzódó heget, annak az eskünek a bizonyítékát, amelyet egymásnak tettek Ayával.

Nem számít, milyen mély a szakadék.

Ezek a szavak lehorgonyozták, miközben magára erőltette a pökhendiség álarcát, mert tudta, hogy ezt várják el tőle. A kikötői munkások közben elkapták a köteleket, és rögzítették a hajót. Will felismerte a várakozó Dyminarákat: Liam és az ikertestvére, Lena; Cleo, egy fiatal Sensainos; Phillip, egy kegyetlen Zeluus; és egy Anima, akinek a nevére nem emlékezett.

Miután a matrózok leeresztették a hajópallót, Liam és Lena kilépett a sorból, és gyors léptekkel elindultak a hajó felé. Egy szempillantás alatt feljutottak a fedélzetre, és egyenesen Will és Aya irányába tartottak.

Miközben Liam megállt előttük, és karba tett kézzel, komoran végigmérte őket, Will megállapította, hogy utolsó találkozásuk óta Liam rövidre vágatta fekete haját. Lena haja kontyba volt kötve, és az arcán egy forradás látszott, ami nem volt ott, amikor Will legutóbb látta.

– Micsoda fogadtatás! – jegyezte meg Will, és felvonta a szemöldökét.

– Én is örülök, hogy látlak, végrehajtó – felelte Lena csípőre tett kézzel.

Will figyelmét nem kerülte el, hogy a nő ujjai a derekán lógó tőr markolatát simogatják. Lena világéletében magabiztos volt, de most kifejezetten arrogánsnak tűnt, és Will nyugtalanítónak találta a dolgot. Lena kihúzta magát, felszegte az állát, és barna szeme kihívóan csillogott.

Lena arroganciára vágyik?

Akkor Will adni fog neki egy kis ízelítőt.

– Ó, Lena! Bárcsak én is elmondhatnám ugyanezt veled kapcsolatban, de sajnos úgy bántok velünk, mint a bűnözőkkel.

Lena vágott egy grimaszt, de Liam közelebb lépett hozzájuk, és végigmérte Ayát.

– Azért vagyunk itt, hogy Aya biztonságáról gondoskodjunk – közölte, és Will hátán végigfutott a hideg. – Egyenesen a királynőhöz kell kísérnünk benneteket.

Aya félrebillentette a fejét.

– Elég nagy feltűnést keltetek, nem gondolod?

– Igazad van, de jobban tesszük, ha megelőzzük a bajt – dünnyögte Liam a kikötőre pillantva.

– Nos, ha nincs több ellenvetésetek, elindulhatnánk végre? – kérdezte bosszúsan Lena.

– Úgy látom, nem vagy túl jó hangulatban – jegyezte meg Will.

– És ennek vajon mi lehet az oka? – kérdezte kihívóan Lena. – Hirtelen mindketten eltűntök, nem válaszoltok a levelekre, és mire észbe kapunk, az egész világot elárasztják a második szentről szóló hírek. Veszélybe sodortátok Tala lakosságát.

Will rezzenéstelen arccal állta Lena tekintetét, akinek bizonyos szempontból igaza volt. Aya is ezzel érvelt Aidonnak, mielőtt az összes poklok elszabadultak volna. Azt feltételezték, hogy ha háborúra kerül a sor, előnyt kovácsolhatnak Aya kilétének titokban tartásáról. De az a hajó már elment, és Willnek nem volt szüksége arra, hogy Lena kioktassa.

Aya és ő egyaránt Gianna legközelebbi bizalmasai voltak, mégis úgy bántak velük, mintha újonc Dyminarák lennének.

– Biztosra veszem, hogy sikerült összeraknod a kirakó darabjait, Lena – mondta Will. – Nem kaptam meg az átkozott leveleiteket, és ha jól sejtem, ti sem kaptátok meg az enyémeket. Azt ugye tudod, hogy Aidon Kakosszal szövetkezett? Vajon hová tűnhettek azok a levelek?

Hihető magyarázat volt, Lena mégis felvonta a szemöldökét, s így szólt:

– Azt hittem, hogy Dunmeaden sötét hercege leleményesebb.

Will elvigyorodott, s azt felelte:

– És hogy haladsz a fegyverszállító felkutatásával? Megtaláltad már azt az embert, aki fegyverekhez akarta juttatni Kakost?

Övön aluli ütés volt, és talán veszélyesen ostoba, de Will elégedetten állapította meg, hogy Lena szeme dühösen felvillan.

Liam megcsóválta a fejét, majd a húga és Will közé állt, s rájuk förmedt:

– Elég volt ebből!

Lena sarkon fordult, és sietős léptekkel elindult a hajópalló felé.

– Gyertek! – mondta halkan Liam. – Gianna már vár benneteket.

Az idő mintha hullámzott volna, miközben Will követte Liamet a palota felé. Néha lelassult, néha pedig felgyorsult, s ettől a felfelé vezető, kanyargós ösvény egyszerre tűnt hosszúnak és rövidnek.

Will négy hónappal korábban utazott el Dunmeadenből, és azóta rettegett ettől a találkozástól. Trahirban néha arról ábrándozott, hogy megszökteti Ayát, és sohasem térnek vissza Talába. Persze már megtanulhatta, hogy a remény veszélyes dolog, mert elködösíti az ember agyát, és meggyengíti a védelmi vonalait.

Amikor a vaskapun keresztül beléptek a palota területére, Will figyelmét nem kerülték el a Királyi Őrség bíborszínű egyenruhába öltözött tagjainak kíváncsi pillantásai. A városban is ugyanígy méregették őket az emberek, és Will azt feltételezte, hogy ennek a második szentről szóló hírekhez lehet valami köze – vagy talán azért történt, mert a Dyminarák úgy kísérték őt és Ayát, mintha foglyok lennének. Ketten két oldalról közrefogták őket, ketten mögöttük haladtak, Liam pedig előttük.

Aya egész idő alatt hallgatott, de Will érezte, hogy amikor a palotát megpillantották, feszültebb lett.

A monumentális épület, amely tornyaival együtt ugyanabból a gránitból épült, mint a Dunmeadent övező fal, mindig is lenyűgözte Willt; de most, amikor az árnyékába értek, baljós előérzete támadt – úgy érezte, hogy a gránitkövekből fenyegetés árad.

A palotába lépve Will kihúzta magát, és zsebre vágta a kezét. Liam vezetésével végigmentek azon a hosszú folyosón, amelyik Gianna lakosztályához és a kastély szívéhez vezetett. A királynő többnyire ott fogadta Tríája tagjait, de most a trónterem felé igyekeztek, ahol a legfontosabb ügyeket intézték.

Ez is egy üzenet volt.

Liam végül elfordult balra, kitárta a trónterem apró előcsarnokához vezető kétszárnyú ajtót, és Will megkönnyebbülten felsóhajtott.

Lehet, hogy Trahirban paranoiás lett.

A kör alakú helyiségnek macskakőből készült a padlója, és durva kőfalai voltak. Ugyanúgy nézett ki, mint a palota többi része, csak ezt a szobát nem fáklyák világították meg, hanem a színes ólomüveg ablakokon keresztül beáramló napfény. Az ablakon látható jelenet a kilenc istenséget ábrázolta a Mala legmagasabb csúcsán, vagyis azt a pillanatot, amikor megalkották a Visyákat. Az ablak alatt álló királynő fehér ruháján piros, sárga, narancssárga és kék színű foltok táncoltak, s aranybarna haján vakítóan csillogott a korona.

Mindannyian megálltak a helyiség közepén, és térdre ereszkedtek. Will, miközben a padlóra szegezte tekintetét, és mellkasához emelte öklét, hüvelykujjával megsimogatta a tenyerén húzódó új heget.

– Az isteneknek legyen hála! – suttogta halkan Gianna, és odalépett hozzájuk. – Rettenetesen aggódtam értetek.

Will a szeme sarkából látta, hogy a királynő elkapja Aya karját, és felhúzza.

– Miután nem kaptunk felőletek híreket – folytatta Gianna –, és szárnyra kaptak a pletykák… a legrosszabbtól féltem. Zuri tanácsadó levele alapján sem lehettem biztos abban, hogy tényleg biztonságban vagytok-e, vagy Trahir hazugságokkal próbálja teletömni a fejemet azért, hogy leplezni próbálja a király eretnekségét, és megakadályozzon engem a bosszúállásban.

Will vetett egy pillantást Liamre. A Dyminarák nem álltak fel, mert nem kaptak parancsot erre, de a királynőt látszólag csak Aya érdekelte.

– Bajod esett? – kérdezte aggodalmasan Gianna.

– Nem, felség.

– Biztos vagy ebben?

– Igen. Szerencsére barátokra leltünk Trahirban. Az új király fontos szerepet fog játszani a háborúban, és ő segített nekünk abban, hogy megszökjünk Rinniából, és leleplezzük a nagybátyját.

– Álljatok fel! – adta ki a parancsot Gianna.

A Dyminarák lassan felálltak, és a királynő végre ránézett Willre.

– Ezek szerint igaz a hír? Dominic valóban Kakosszal szövetkezett? – Will bólintott, de Gianna nem érte be ennyivel, és ismét Aya felé fordult. – És mi a helyzet az erőddel, amiről Zuri a levelében említést tett? Az a hír is megfelel a valóságnak?

Will az évek során megtanult olvasni Gianna arckifejezéséből és testtartásából. A királynő feszülten meredt Ayára, és mereven tartotta a vállát.

Will Ayára pillantott. Az arcát nem látta, de a mozdulatai könnyedek és céltudatosak voltak, miközben felemelte a kezét, és kinyújtotta az ólomüveg ablak felé.

– Igen – dünnyögte Aya.

Az üveg sziszegni és pattogni kezdett, mert úgy kúszott fel rá a jég, mint a pókháló, azután egyre vastagabb lett, s végül elhomályosította az ablakon lévő jelenetet. Liam halkan káromkodott egyet.

– Jóságos istenek! – suttogta Gianna.

Aya behajlította az ujjait, és a jég azonnal leolvadt az ablakról. Úgy csöpögött le róla a víz a padlóra, mint az eső.

Aya már nem Persi volt, hanem a második szent. Többé nem vonatkoztak rá az istenek által megalkotott szabályok, mert a Szent Evie erejével vetekedő, tiszta és nyers erővel rendelkezett.

Willnek megfordult a fejében, hogy Gianna talán térdre fog esni, mert a királynő megingott, a torkához kapta a kezét, és döbbenten meredt Ayára.

Aya végül leengedte a kezét, és lehajtotta a fejét.

– Bocsánatot szeretnék kérni azért, hogy ilyen sokáig távol voltunk – mondta. – Hogy kideríthessük, valóban én vagyok-e az, akiről a prófécia beszél, meg kellett tanulnom az erőmmel bánni, és ez elég sokáig tartott. De tudtam, hogy addig nem térhetek vissza ide, amíg nem én irányítom. Azt akartam, hogy a hasznomat vegye, felség.

Ez a magyarázat tökéletesen elfogadható volt, és Aya ugyanolyan magabiztosan adta elő, mint a véleményét a Tría ülésein.

– És ezek szerint már képes vagy irányítani? – kérdezte Gianna, mire Aya bólintott, és a királynő arcán pedig öröm és megkönnyebbülés tükröződött. – Az isteneknek legyen hála! – kiáltotta Gianna. Felragyogott a szeme, odalépett Ayához, és megfogta a kezét, de amikor szemügyre vette Aya bal tenyerét, összeráncolta a szemöldökét. – Egy vérrel megpecsételt eskü?

– Remélem, felséged nem bánja! – felelte habozás nélkül Aya. – A Dyminara az otthonom, és a királynőmet és az országomat szolgálom…

Gianna elégedetten elmosolyodott.

Aya még Will számára is hihetően adta elő ezt a hazugságot, talán azért, mert volt benne némi igazság is. Valóban a Dyminara volt az otthona. Függetlenül attól, amit Willtől megtudott Giannáról, a kötelességtudat vezérelte, és Tala meg a népe mindennél fontosabb volt a számára.

Talán bizonyos értelemben a királynőjéhez is hűséges volt.

Gianna ekkor megcsókolta Aya kézfejét, s így szólt:

– Te is tudod, büszke vagyok arra, hogy te véded meg a királyságomat. Az istenek nem is választhattak volna nálad hűségesebb és igazabb embert arra, hogy átvezessen bennünket a ránk váró sötét időszakon – suttogta, miközben lehajtotta a fejét, és homlokát Aya kézfejére szorította. Will bosszúsan összepréselte az ajkát, de gondosan ügyelt rá, hogy az arca kifejezéstelen legyen, mert a királynő megint ránézett. – Ennek ellenére úgy tűnik, hogy a sötétség már megtalált titeket – tette hozzá Gianna. Will azonban úgy döntött, hogy semmit sem fog belemagyarázni ebbe a kijelentésbe. Inkább türelmesen állta a királynő tekintetét, aki most azt mondta: – Kérlek, mondd el nekem, mi történt Trahirban!

– Természetesen, felség – felelte Will fesztelenül.

Aztán részletesen beszámolt a királynőnek arról, hogyan fedezték fel a trahiri udvar romlottságát és árulását, s jöttek rá, hogy Dominic Kakoshoz hűséges, majd azt is elmesélte, miként mentette meg Aidon nemcsak az életüket, hanem az egész világot is egy sokkal rosszabb sorstól. Hiszen ha Kakos és Trahir seregei összefognak, az egyenlő lett volna a pusztulással.

Ami pedig Aya erejét illeti… Nos, Will megelégedett a nő saját magyarázatával.

Miután végzett, Gianna bólintott, összekulcsolta az ujjait, s azt kérdezte:

– És te sem gyanakodtál a királyra?

– Ügyesen elrejtette a nyomokat – felelte Will. – A saját unokaöccse, vagyis a trón várományosa is csak akkor jött rá az árulásra, amikor már majdnem késő volt.

– Aidon hamarosan olyan király lesz, akiben kételkedni fog a saját népe, amennyiben hinni lehet a hozzánk eljutott híreknek.

– Aidonból jó király lesz – szólt közbe Aya. – És segíteni fog nekünk ebben a háborúban, felség. Biztosra veszem, hogy Zuri tanácsadó is efelől biztosította önt.

De Gianna ezúttal nem törődött a szenttel, hanem meredten bámulta Willt.

– Ugye megérted, hogy csalódott vagyok? – kérdezte. – Azért küldtelek Trahirba, hogy szövetségeseket szerezz, és megnyerhessük ezt a háborút. Ehhez képest mindketten fogságba estetek, Trahir pedig a királyát gyászolja.

– Dominicnak meg kellett halnia, felség – mondta Will. – Összefogott Kakosszal, és…

– Ha lett volna tárgyalása, bűnösnek találják, és ebben az esetben a népe Kakos helyett mellénk áll – vágott a férfi szavába Gianna. – Aidonnak most arra kell összpontosítania, hogy megszerezze az alattvalói támogatását. Hogy tud segíteni nekünk, ha az emberek nem állnak mögé?

– Nem volt esélyünk arra, hogy bíróság elé állítsuk Dominicot, mert lebuktunk. Megöletett volna minket.

– Ez elkerülhető lett volna, ha elvégzitek a munkátokat – közölte szárazon Gianna.

– Felség… – kezdte Aya, de Will felemelte a kezét, s metsző hangon közölte vele:

– Nincs szükségem arra, hogy megvédj!

Aya sértődötten felmordult, és Will nem tudta eldönteni, hogy csak színészkedik-e, de nem is érdekelte különösebben. Giannára koncentrált, mert nagyon zavarta, hogy a királynő továbbra sem haragosan néz rá, hanem valamiféle szomorú csalódottsággal, sőt szinte sajnálattal. Talán valamit kihagytam?

– Különleges feladattal bíztalak meg, és te kudarcot vallottál – folytatta Gianna.

– Bocsásson meg, felség, de megkapta a szentjét és a szövetségesét! Talán nem erre utasított?

A szavai elérték a kellő hatást, mert Gianna dühösen felcsattant:

– Megfeledkezel arról, hogy hol a helyed!

A királynő ritkán vesztette el az önuralmát, és mindig gondosan megválogatta a szavait. Most vett egy mély lélegzetet, kihúzta magát, és magára erőltette azt a felsőbbrendű nyugalmat, amelyet az alattvalói elvártak tőle; mintha rájött volna arra, hogy elárult valamit, amit nem kellett volna. Amikor újra megszólalt, higgadt volt a hangja:

– Bizonyára megérted, hogy a legrosszabbtól féltem. – Közelebb lépett Willhez, és koronája megcsillant a fején. – Arra gyanakodtam, hogy az egyik bizalmasom elárult.

Will izmai megfeszültek, és a gyakorlottsága ellenére képtelen volt leplezni a meglepetését. Megtalálta a hiányzó láncszemet, a szomorúságot Gianna rosszallása mögött.

– Megértem, hogy csalódott bennem, felség – mondta lassan. – Miközben Trahirban robbanásig feszült a helyzet, nem kaptam meg az ön leveleit, és úgy gondoltam, biztonságosabb, ha nem veszem fel a kapcsolatot a seregeinkkel, nehogy rossz kezekbe kerüljenek a kódolt üzenetek. Nem mertem ekkora kockázatot vállalni. – Vetett egy pillantást Ayára. – Rosszul döntöttem, és vállalom a következményeket.

– A sötétben tapogatóztunk miattad – mondta Gianna. – Mielőtt szárnyra kaptak a pletykák, és mielőtt megkaptam az új király tanácsadójának levelét, nem tudtam, mi történt veletek, és azután is arra gyanakodtam, hogy hazugság az egész. Az is megfordult a fejemben, hogy így akarjátok eltüntetni a saját nyomaitokat.

Will értetlenül összeráncolta a szemöldökét. Számított rá, hogy Gianna csalódott lesz azért, mert heteken keresztül nem kapott választ, de arra nem, hogy árulással fogja vádolni. Mióta Gianna szolgálatában állt, gondoskodott arról, hogy a királynő ne kételkedjen a hűségében. Ezt csak akkor tette kockára, amikor beosont Tova cellájába, és könyörgött neki, hogy segítsen kijuttatni Ayát Talából.

„Nem tudom, a királynőnek mi a szándéka Ayával, de elég jól ismerem őt ahhoz, hogy tudjam: Aya veszélyben van…”

Nem értette, hogy a kommunikáció hiányából Gianna miért következtetett árulásra.

Habár az is lehet, hogy Tova elmondta neki, hogy Will a segítségéért könyörgött.

– Én örökké hűséges leszek önhöz, felség – mondta végül, az öklét a mellkasához emelve.

Hevesen vert a szíve, és egymást kergették a fejében a gondolatok.

Tova is tudta, hogy a királynő veszélyes, ezért egyezett bele abba, hogy segít Willnek. Tova sohasem árulta volna el Ayát. Soha. És beleegyezett.

Belegyezett.

– Ez a hiba akkor sem maradhat büntetés nélkül, főleg azért, mert a háború küszöbén állunk – mondta halkan Gianna. – Rosszul kezelted a helyzetet Trahirban, William. Veszélybe sodortad Ayát és a népünket azáltal, hogy szárnyra kaptak a második szent felemelkedésével kapcsolatos hírek. Az efféle hibák pedig következményekkel járnak.

– Megértem, felség, és ahogy már mondtam, alázatosan vállalom a következményeket.

Ekkor Lena, kezében egy korbáccsal, Willhez lépett.

– Térdre, végrehajtó! – parancsolt rá elgyötört hangon Gianna.

3

Gianna szavai olyanok voltak, mint a sima vizű tóba dobált kavicsok, és beletelt egy kis időbe, mire Aya felfogta az értelmüket. A tekintete megállapodott a korbácson, és kirázta a hideg, amikor rájött, hogy Gianna mire készül.

– Felség… – mondta, mire Will figyelmeztető pillantást vetett rá. – Ha próbára akarja tenni a hűségemet, felség, ön is tudja, hogy engedelmeskedni fogok.

Aya többször is látta, hogy szokták megbüntetni a harcosokat. A Sensainosok az erejük segítségével tartották kordában az elit katonákat. A királynő nem Will engedelmességét akarta próbára tenni. Korbácsot használt adottság helyett, ami egy ősi büntetés volt, és komoly jelentőséggel bírt – mégpedig azért, mert megaláztatás volt.

Gianna bosszút akart állni rajtuk, mert szégyenbe hozták.

És Willnek talán igaza volt. Talán ez több volt egyszerű büntetésnél. Talán Gianna így akarta elérni, hogy Will hűséges maradjon hozzá, annak ellenére, hogy kegyetlenül bánik vele. Végtére is a királynő arra gyanakodott, hogy elárulták őt, de Aya ezt most nem tudta végiggondolni, mert Will már lerázta magáról a kabátot, azután kigombolta az ingét, és ledobta a földre.

Nem!

Aya ki akarta nyújtani kezét a férfi felé, de Liam elkapta a karját, és hátrébb húzta a három Dyminara mellé, miközben komor arccal figyelte, amint Lena kibontja a korbácsot.

Will lassan letérdelt, és a látvány arra a rémálomra emlékeztette Ayát, amiből üvöltve és görcsbe rándult gyomorral ébredt. Megpróbált nyelni, de ki volt száradva a torka.

– Bizonyára te is tudod, hogy ez nem okoz örömöt számomra – mondta Gianna olyan komoly hangon, hogy Aya majdnem hitt neki.

– Megértettem, felség – felelte Will. – Esküt tettem.

Gianna szemébe nézett ugyan, de Aya tudta, hogy a szavait neki szánta.

Nem számít, milyen mély a szakadék.

Will így emlékeztette őt arra, hogy ne lépjen közbe, és ne tegye kockára a pozíciójukat. Azért törődött bele a büntetésbe, hogy újra Gianna kegyeibe férkőzhessen.

Aya dühösen ökölbe szorította a kezét. Olyan hevesen tombolt benne a harag, hogy bizseregni kezdett a bőre, és felkavarta az ereje forrását, ezért vett néhány mély lélegzetet.

Will nem várhatta el tőle, hogy tétlenül végignézze, ahogy megkorbácsolják. De Liam olyan erősen szorította a karját, hogy fájdalmat okozott neki, Lena pedig felemelte a korbácsot.

Az első csapás fülsértő visszhangot vert az apró helyiségben, mint egy robbanás.

Will előredőlt, tenyerével a macskakövekre támaszkodva.

Ne reagálj!

A második ütéstől felrepedt Will bőre.

Ne reagálj!

A harmadiktól Will fájdalmasan felnyögött.

Ne reagálj!

Levegővétel. Csattanás. Fájdalom.

Levegővétel. Csattanás. Fájdalom.

Levegővétel. Csattanás. Fájdalom.

Akár egy szörnyű, újra és újra visszatérő dallam.

Aya összepréselte az ajkát, és fájdalmasan megfeszültek az izmai, miközben igyekezett mozdulatlanul állni, és a korbács megint lesújtott. Látott már kegyetlenkedést, sőt részt is vett benne, és megtanulta, hogyan kell közben kifejezéstelen arcot vágni.

De ehhez… ehhez minden önuralmára szüksége volt, mert az ösztönei azt üvöltötték, hogy mozduljon meg, menjen oda Willhez, és vessen véget ennek az egésznek.

A korbács megint lecsapott.

És megint.

Willnek remegett a karja, és görcsösen megrándultak az ujjai, amikor a következő ütés meglökte. A hátából patakokban folyt a vér, és a levegőt keresztülhasító korbács összefont szíjából is az csöpögött.

A következő ütéstől Will karja megroggyant, és a férfi elfojtott kiáltással a földre zuhant.

Aya előtt felrémlett a padlón holtan fekvő Will látványa, és betelepedett a tudatába, mint a hideg a hegyek közé.

Nem fogja túlélni. Gianna meg fogja ölni.

Aya kiszabadította a karját Liam szorításából, de mielőtt elindulhatott volna Will felé, Gianna megszólalt:

– Elég volt!

Lena azonnal leeresztette a korbácsot.

Csak Will zihálása törte meg csöndet, és Ayának olyan érzése volt, mintha egy tőrt forgatnának a mellkasában. Ő is görcsösen kapkodta a levegőt.

– Legyen ez egy figyelmeztetés, William! – mondta halkan Gianna. – Ha megint kudarcot vallasz, el fogod veszíteni a pozíciódat. Világosan beszéltem?

– Igen, felség – nyögte Will, miközben mozdulatlanul feküdt a földön.

Gianna körbehordozta a tekintetét a jelenlévőkön.

– És ez benneteket is emlékeztessen a helyzet komolyságára! Közeleg a háború, és a világ sorsa rajtunk múlik. Senki sem követhet el hibákat. – Lena felé fordult. – Vigyétek el Williamet Sujához!

Liam azonnal Willhez sietett, és segített Lenának felemelni a földről. Aya képtelen volt levenni a szemét Will véresre korbácsolt hátáról, amely olyan volt, akár egy lenyúzott bőrt és vért ábrázoló, hátborzongató festmény.

Will feje magatehetetlenül lógott, sötét hajából pedig veríték csöpögött, miközben az ikrek az ajtó felé cipelték. Úgy tűnt, pillanatokon belül elveszíti az eszméletét.

Meg fogom ölni Giannát.

Ayának zúgott a feje, de ezt a gondolatot tisztán hallotta. Miközben Willt kicipelték, viszketni kezdett a tenyere, a keze pedig remegni a félelemtől, a haragtól és a…

– Aya!

Aya a királynőre pillantott, aki kinyújtotta felé a kezét. Giannának komoly volt az arca, de a hangja valamivel lágyabb lett, amikor megszólalt:

– Gyere velem! Elkísérlek a Kvártélyba. Tova már vár téged.

Tova.

Aya képtelen volt megmozdulni, és képtelen volt levegőt venni.

Gianna árulással gyanúsította meg Willt, és ezt a gondolatot kizárólag egyetlen ember ültethette a fejébe. De Tova biztosan nem mondta volna el Giannának, hogy Will gyanúja szerint nem lehet benne megbízni. Will azt mondta, beleegyezett abba, hogy segít neki.

De ez hónapokkal ezelőtt történt. Talán Tova meggondolta magát a börtönben töltött idő alatt.

Aya bólintott.

Hadd lássák azt, amit látni akarnak!

Ezt az elvet megtanulta a kiképzés során, és tökélyre fejlesztette.

Átverés. Álcázás. Hazugságok.

Összefonta a karját a háta mögött, és belemarkolt az alkarjába, hogy ne remegjen a keze, miközben odament Giannához. Magabiztosan, rezzenéstelen arccal lépdelt át Will vérén, vörös lábnyomokat hagyva maga után a padlón.

4

Amikor Aya fiatalabb volt, az apja megtanította egy módszerre, ami segített neki abban, hogy lehiggadjon.

– Készíts egy listát arról, amit látsz, mi couera! – tanácsolta neki az apja.

Ezzel a módszerrel sikerült elérnie, hogy ne remegjen a keze, ne zsibbadjanak el a végtagjai, és megszabaduljon a tüdejében izzó levegőtől.

Hatalmas fenyők.

A fal egy része.

Kavicsok a porban.

– Sajnálom, hogy a fogadtatásodat beszennyezte egy ilyen kellemetlen élmény – mondta Ayának Gianna, miközben a Kvártély felé lépdeltek.

Egy holló.

Egy törött faág.

Moha.

Ám a módszer ezúttal nem működött, mert függetlenül attól, hogy Aya higgadtnak látszott, és megértően lehajtotta a fejét, úgy érezte, hogy elvesztette a kapcsolatot önmagával; olyan volt, mintha egy betolakodó lenne a saját testében.

A válla fölött hátrapillantott, hogy elrejtse azokat az érzéseket, amelyek esetleg önkéntelenül kiültek az arcára, és vett egy mély lélegzetet. Cleo tisztes távolságból követte őket, hat palotaőr kíséretében, akiknek az egyenruhája ugyanolyan vörös volt, mint az Aya csizmáján csillogó vér.

Gianna is vetett egy pillantást a kíséretükre.

– Nagy örömömre Cleo is csatlakozott a személyes kíséretemhez, mióta a fenyegetés közvetlenné vált.

Aya egyetértően mormogott valamit. Csak ennyire futotta tőle. Érthető volt, hogy a királynő igényt tartott egy Dyminara szolgálatára, mivel a nyakukon volt a háború.

Egy Sensainos bölcs döntés volt.

Vajon Will fogja átvenni Cleo helyét, miután rendbe jött? Vajon Gianna megbízna benne azok után, hogy árulással vádolta?

És mit fogsz tenni akkor, ha valóban Tova ébresztette fel a gyanakvást a királynőben?

– Melléd is kirendeltem két őrt – folytatta Gianna. – Ma délután fognak találkozni veled a Kvártélyban.

Aya izmai megfeszültek, és ökölbe szorította a kezét. Minden egyes lépését meg fogják figyelni.

– Erre semmi szükség, felség – felelte higgadtan.

Gianna felvonta a szemöldökét.

– Szerinted védelem nélkül fogom hagyni a második szentet? – kérdezte, miközben áthaladtak a boltív alatt, amelyik elválasztotta a palota területét a Kvártélytól. – Nem fogom újra elkövetni azt a hibát, hogy kockára teszem a biztonságodat.

– Willnek köszönhetem, hogy életben vagyok.

Aya szíve fájdalmasan összeszorult, amikor kimondta a férfi nevét. Perzselőnek érezte a királynő tekintetét, de elszántan meredt maga elé.

Vadvirágok.

Kövek.

Az a küzdőtér, ahol hónapokkal ezelőtt megvívtunk egymással Will-lel a fiatal Visya-tanoncok előtt.

– Úgy tűnik, összebarátkoztál Will-lel – jegyezte meg a királynő.

– Háborús időkben gyerekes dolog a személyes ellentét, felség.

Gianna helyeslően bólintott, és megtorpant a tisztáson. Aya követte a példáját, és szívébe fájdalom hasított, amikor szemügyre vette a gránitkövekből épült, palotaszerű szállás színes üvegablakait, amelyek csillogtak a napsütésben.

A Kvártély. Az otthona.

Megpróbálta elképzelni azt a szobát, amelyet hónapokkal ezelőtt maga mögött hagyott, megpróbálta felidézni, milyen érzés volt Továval az ágyán ülni, miközben a kandallóban boldogan pattogott a tűz, és a legjobb barátnője azzal cukkolta, hogy már megint egyedül tölti az éjszakát ahelyett, hogy bemenne vele a városba.

Az mintha egy másik élet lett volna.

– Mikor engedték szabadon Továt? – kérdezte Aya, miközben szemügyre vette a burjánzó kertet.

A Terrák a föld-adottságuk segítségével minden évszakban, de főleg tavasszal előcsalogatták a talajból a szépséget. A kertben rózsaszín, vörös, lila és sárga foltok virítottak, és a virágok hajladoztak a hideg szélben. Aya ellenállt a kísértésnek, hogy még jobban összehúzza magát Will pulóverében, és fázósan megdörzsölje a karját.

– Akkor, amikor megkaptam Zuri levelét – felelte Gianna. – Addigra szárnyra kaptak a második szenttel és a Trahirban lezajlott eseményekkel kapcsolatos hírek. Közzétettünk egy nyilatkozatot, amiben az állt, hogy Továt Kakos csalta tőrbe, de az összes vád alól tisztázta magát, és azzal, hogy vállalta a felelősséget a piactéren történtekért, hozzájárult ahhoz, hogy titokban tartsuk a kilétedet. Tova valójában sohasem volt rab, Aya. Ezt ő is tudta, és te is.

Ennek ellenére Tovának nem is lett volna szabad börtönbe kerülnie.

Aya mélyet lélegzett, és belenézett a királynő szemébe.

– És a fegyverszállítóval mi a helyzet? Megtalálták?

Gianna bosszúsan összeráncolta a szemöldökét, és összepréselte az ajkát.

– Sajnos nem. Nyomtalanul eltűnt. De ezt majd holnap részletesen megbeszéljük, amikor tájékoztatlak az új feladataidról.

– Új feladatok?

Gianna aranyszínű fürtjeit kissé összeborzolta a szél, de meleg volt a bőre, amikor megfogta Aya kezét, és megszorította.

– A népünknek reményre lesz szüksége, Aya. Te leszel a fénysugár a ránk váró sötét időszakban. – Aya válaszolni akart, ám Gianna folytatta: – Évszázadok óta nem volt háború. Tudom, hogy az istenek felkészítettek minket erre, de néha úgy érzem, túlságosan magától értetődőnek vettük a békét.

A királynő halkan beszélt, és az arcán aggodalom tükröződött, amitől Ayának olyan érzése támadt, mintha tükörbe nézne. Az ő tükörképe is ilyen volt hónapokon keresztül Trahirban, amikor majdnem összeroppant annak a súlyától, ami várt rá.

Hónapokkal korábban a bizalom jelének tekintette volna ezt a királynő részéről megnyilvánuló gyengédséget és sebezhetőséget, de most csak azt a korbácsot és a kicsorduló vért látta maga előtt, ahogy Gianna parancsára Lena újra és újra lesújtott Willre.

Hogy lehetett ennyire ostoba? Mindenki Gianna sakkfigurájának tartotta Willt, de tévedtek, és Aya is tévedett. Sohasem kételkedett a saját odaadásában és hűségében, és amikor végre kételkedni kezdett, már elkésett. A királynő parancsára manipulált, fenyegetett és gyilkolt meg másokat, mert megbízott, sőt hitt benne.

– Most menj! – mondta Gianna, és a Kvártély felé biccentett. – Tova a szobájában vár rád.

– Dominic azt mondta, hogy a szövetség érdekében ön feleségül adott volna engem Aidonhoz, felség. Ez valóban így volt?

A királynő már elindult a palota felé, de hirtelen megtorpant. Aya tudta, hogy ostobaság volt ilyen őszintén beszélni, és megmutatni azt a sebet, amely azóta gennyedzett a keserűségtől, hogy Gianna Dominicnak küldött leveléből rájött az igazságra.

Ennek ellenére azt akarta, hogy a királynő kimondja az igazságot. És talán azt is Gianna tudomására kívánta hozni, hogy már nem olyan naiv a tetteivel kapcsolatban, mint régen, ezért a királynő jobban teszi, ha tart tőle.

– Csak azt próbáltam kideríteni, mennyire kell megszorongatnunk Dominicot – felelte Gianna.

Ez nem volt válasz – vagy talán mégis? Aya ismerte a királynőt, és tudta: bármire képes lenne azért, hogy megszerezze Trahir támogatását a háborúban. Képes lett volna eladni Ayát és később visszalopni vagy talán otthagyni, hogy megtehesse, amit a második szentnek meg kell tennie.

És akkoriban Aya alávetette volna magát a királynő döntésének, és nem kételkedett volna a helyességében.

5

Aya hónapokon keresztül próbálta elképzelni ezt a pillanatot. Újra és újra lejátszotta magában azt a jelenetet és beszélgetést, amelynek során rendbe hozhatja, ami Tova és közte elromlott, de bizonyos dolgokra nem tudott felkészülni.

Például arra, hogy képtelen lesz megtalálni azokat a szavakat, amelyek ehhez szükségesek; hogy kételkedni fog a barátnőjében, haragszik majd rá, és össze lesz zavarodva, mert még abban sem biztos, hogy Tova a hibás. Ezenkívül gyötörte a bűntudat is, mert ő szintén megérdemelte volna, hogy Tova dühös legyen rá.

Talán akkor sem hibáztathatja Továt, ha valóban ő árulta el Willt. Végtére is jó okot szolgáltatott a barátnőjének arra, hogy azt higgye, magára hagyták őt Talában.

Tova Aya miatt ült hónapokig a börtönben. Ő vállalta a felelősséget azokért a bűntettekért, amiket más követett el. Végül kiderült, hogy valaki becsempészte Tova táskájába a fegyverekkel kapcsolatos megrendeléseket és a sötét varázslat könyvét, és Tova cselekedeteit valójában az vezérelte, hogy megvédje Ayát; de a katonái, a barátai és a családja hónapokon keresztül kételkedtek benne, és ezt nem lehetett meg nem történtté tenni.

Aya lesütötte a szemét, összepréselte az ajkát, és megpróbálta összeszedni magát, de a csizmájára száradt vér látványa miatt vennie kellett egy mély lélegzetet.

Elég volt!

Kihúzta magát, sietősen végiglépdelt a megkopott, fából készült padlón, és kitárta az ajtót, mielőtt meggondolhatta volna magát. Belépett a szobájába, és az ajtó halkan becsukódott mögötte.

Olyan érzése volt, mintha egyetlen napig sem lett volna távol.

Tova fésülködőasztala tele volt fésűkkel, ecsetekkel, arcfestékekkel és púderekkel. A földön heverő ruhái alkotta ösvény a kandalló mellett álló, fémkeretes állótükörhöz vezetett. Tova a kandallóval szemben lévő, lila színű selyemfotelben ült, leeresztette a kezében tartott könyvet, és döbbenten meredt Ayára. Az ágya úgy nézett ki, mintha most kelt volna fel, szőke haja lófarokba kötve.

Mindketten hallgattak, és Aya úgy érezte, mintha a csönd egy örökkévalóságig tartott volna.

Azután mindketten megmozdultak, és Aya mellkasából furcsa hang szakadt fel, amikor elindult barátnője felé. Tova felpattant a fotelből, s könyve tompa puffanással a szürke szőnyegre zuhant.

A szoba közepén borultak egymás karjába; Ayának megroggyant a térde, és úgy érezte, hogy csak azért nem esik össze, mert Tova megtartja. Tova mindig megtartotta őt, akkor is, amikor darabokra tört körülötte a világ.

– Itthon vagy. Megint itthon vagy – suttogta Tova újra és újra Aya hajába, s beletelt egy kis időbe, mire Aya felfogta, hogy ezzel próbálja megnyugtatni, mert ő minden ízében remeg, és zihálva kapkodja a levegőt, miközben a barátnőjébe kapaszkodik.

Érezte, ahogy a könnyek végigfolynak az arcán, de nem érdekelte, mert Tova itt volt, biztonságban, és úgy szorította őt, mintha a történtek ellenére továbbra is szeretné.

– Igen, itthon vagyok – nyögte ki végül Aya.

Mert ez az őszinte ölelés és ez a fahéjillat sokkal jobban megnyugtatta, mint a gyógyítók által készített orvosságok, és itt mindig békére lelt.

– Rettenetesen hiányoztál – mondta Tova, és még erősebben magához szorította Ayát, aki megmarkolta barátnője szürke ingét.

– Te is hiányoztál nekem.

Aya elhúzódott a barátnőjétől, és szemügyre vette. Tova kivörösödött, kerek arca csupa könny volt, de egészségesnek tűnt. Bő inge alatt kirajzolódott izmos karja, és vörösesbarna nadrágja karcsú lábára feszült.

Jól nézett ki; olyan jól, olyan tökéletesen, mintha Gianna betartotta volna a szavát, és gondoskodott volna a biztonságáról és a kényelméről.

– Jól vagy, Tova? Biztonságban vagy?

– Te miattam aggódsz, Aya? Engem inkább az érdekel, te hogy vagy. Amikor megtudtam Lenától, hogy Will nem válaszol a levelekre, azt hittem, hogy valami… valami borzalmas dolog történt.

Aya azonnal visszatért a valóságba.

Azt hittem, hogy az egyik bizalmasom elárult engem.

Tova összeráncolta a szemöldökét.

– Mi a baj? – kérdezte, s közben ő is alaposan szemügyre vette Ayát, mintha sebeket keresne rajta, és amikor megpillantotta a csizmáján lévő foltokat, a döbbenettől elkerekedett a szeme. – Az vér?

– Nem az enyém – suttogta Aya, és ökölbe szorította a kezét.

– Akkor kié?

Aya a tenyerébe mélyesztette a körmeit, mert visszhangot vertek a fejében Will jajkiáltásai.

– Willé. Gianna megkorbácsoltatta. Azt mondta, azért, mert Will kudarcot vallott Trahirban, de… – Azt hittem, hogy az egyik bizalmasom elárult engem. – Azt mondta, hogy mielőtt hazaértünk, arra gyanakodott, hogy Will elárulta őt, és szerintem ezért büntette meg – tette hozzá Aya.

Tova elsápadt, és lassan leült az ágy szélére.

– Jóságos istenek! Tudtam, hogy Gianna dühös rátok, de azt nem hittem volna, hogy meg fogja korbácsoltatni Willt. – Megborzongott, és hitetlenkedve megcsóválta a fejét. – Pathos segítsen rajta!

Aya úgy méregette a barátnőjét, mintha kérdések nélkül is kiszedhetné belőle az igazságot, de Tova a gondolataiba merült, az ajkát harapdálta, és a padlót bámulta.

– Tova! – kezdte kissé remegő hangon Aya. – Te… te mondtál valamit Giannának? Megérteném, ha megtetted volna. – Védekezőn felemelte a kezét. – De tudnom kell, hogy mit…

– Szerinted én vagyok a hibás? – vágott a szavába ingerülten Tova. – Engem hibáztatsz azért, mert Gianna megkorbácsoltatta Willt?

– Nem, én csak…

Tova felpattant, elvörösödött, és résnyire húzta a szemét.

– Will a saját pimaszságának és arroganciájának köszönheti az egészet – sziszegte. – Képtelen vagyok elhinni, hogy azt feltételezed, hogy én ültettem bele Gianna fejébe a gyanakvást. Engem kínoztak meg azért, mert Will nem volt hajlandó válaszolni azokra a levelekre!

Aya lassan leeresztette a kezét, és elkerekedett a szeme.

– Tessék? – suttogta halkan.

Tova bosszúsan felsóhajtott.

– Nem így akartam elmondani neked – felelte bosszúsan.

Ayában újra megmozdult az a harag, amely a trónterem előcsarnokában kezdett el izzani az ereiben.

– Gianna azt hitte, hogy Will valami rosszban sántikál – folytatta Tova. – Mivel én voltam a Tría egyetlen itthon maradt tagja, Gianna azt feltételezte, hogy nekem is van valami közöm a dologhoz, vagy legalábbis tudomásom van róla, ezért kihallgatott.

Aya nyelt egy nagyot.

A barátnőjét kétszer kínozták meg miatta.

Tova komoran felnevetett.

– Mégis mire számítottál, Aya? Te mire gyanakodtál volna Gianna helyében, ha eltűnik az egyik bizalmasod az állítólagos második szent társaságában? Szerencséd volt, hogy téged nem korbácsoltatott meg – mondta, s szavai annyira át voltak itatva az elárulása miatti keserűséggel, hogy Aya úgy hőkölt hátra, mintha a barátnője pofon vágta volna. Tova megint elsápadt, és megfogta Aya kezét. – Ezt nem gondoltam komolyan.

Pedig komolyan gondolta, mert Aya látta a megvetést a tekintetében. Éppen ezért kihúzta a kezét Továéból, és megértően bólintott.

– Semmi baj – mondta halkan. – Igazad van. Én is felelős vagyok.

– Nem, nem vagy az! – tiltakozott Tova. – Elképzelhetetlen nehézségekkel kellett megküzdened. Willnek kellett volna tájékoztatnia a királynőt a fejleményekről, és neki kellett volna gondoskodnia a biztonságodról. – Megcsóválta a fejét. – Megértem, hogy Gianna kételkedett benne, de én nem mondtam rá semmi rosszat. És különben is, mit mondhattam volna el neki?

– Azt, hogy Will kérésére tettél úgy, mintha megkínoztak volna, mert…

Aya elhallgatott, mert a barátnője arcára kiült az értetlenség és az undor, és megint keserűen felnevetett. Teljesen megváltozott a kisugárzása.

– Will azt mondta neked, hogy bejött a cellámba, és megtalálta a módját annak, hogy ne okozzon nekem fájdalmat? Talán így próbált megszabadulni a bűntudattól? Végtére is megkínzott engem, annak ellenére, hogy tudta: ártatlan vagyok. – Aya bőrére úgy tapadt rá a hallgatás, mint a nyirkos levegő Rinniában. Tova megcsóválta a fejét. – Tudnod kellett volna, hogy hazudik. Hiszen ismered őt, Aya. Saját magán kívül senkivel sem törődik.

Ayának elszorult a torka, és ökölbe szorított keze zsibbadni kezdett.

Nem.

Will nem hazudott volna nekem.

Nem hazudott volna nekem.

Érezte a férfi fájdalmát, amikor véletlenül áthatolt a pajzsán Trahirban, és Will utána elmondta neki az igazat. Közölte Továval: aggódik amiatt, hogy Gianna mire akarja felhasználni Aya erejét, ezért segíteni akart Ayának abban, hogy elszökhessen Talából.

Will megkérte Továt arra, hogy tegyen úgy, mintha megkínozta volna, de amikor Gianna megérkezett Cleóval, aki érezte volna Tova fájdalmát, mégis meg kellett kínoznia.

Will ezzel kapcsolatban nem hazudott volna Ayának.

Ennek ellenére Tova szánakozva meredt rá, s így szólt:

– Tudom, hogy téged nagyon bánt a megkínzatásom. Tudom, hogy mindent hallottál. Ennek ellenére együtt kellett működnöd Will-lel Trahirban, és talán csak az könnyítette meg a dolgodat, hogy elhitetted magaddal, hogy az a férfi nem szörnyeteg. De Will… – Tova csalódottan felsóhajtott, mintha nem találta volna a megfelelő szavakat. – Beszéljünk inkább valami másról! – javasolta, és visszaült az ágyra. – Még nem is számoltál be nekem Trahirról.

Tova hangja könnyedebbé vált, és elmosolyodott, de a szeme nem mosolygott.

Will nem hazudott volna.

Aya megköszörülte a torkát, és belülről megmarkolta Will pulóverének ujját.

Will nem hazudott volna.

Újra és újra ezt ismételgette magában, mint egy imádságot.

– Igazad van, pedig ez egy izgalmas történet – felelte végül.

Még mindig szinte tapintani lehetett a közöttük lévő feszültséget, de Tova leeresztette a vállát, és őszintébb lett a mosolya. Aztán megpaskolta maga mellett az ágyat, és így szólt:

– Te is tudod, hogy imádom a drámát. Ülj le, és mesélj el mindent!

6

Will mindig is azt feltételezte, hogy a hét poklokban hideg van, de tévedett. A bőre annyira izzott a hőségtől, hogy nem mert megmozdulni, és valaki a közelben fájdalmas kiáltásokat hallatott. Valószínűleg egy másik megkínzott lélek.

Fogjátok le!

Igyekszem, de úgy vergődik, mint a partra vetett hal.

Valami ráfonódott Will karjára, és leszorította. Képtelen volt kinyitni a szemét.

Nem mintha ez számított volna.

Nem kellett látnia a tüzet, mert verejtékben úszó bőrének minden egyes pontján érezte. És amikor már azt hitte, hogy a gyötrelem nem lehet ennél rosszabb, olyan éles fájdalom hasított a hátába, hogy arra gondolt, újra meg fog halni.

Fájni kezdett a torka is, és rádöbbent, hogy ő üvöltözik.

Kinyitotta a szemét, de homályosan látott. Sötét alakok vették körül, ketten leszorították az asztalra, a harmadik pedig utasításokat osztogatott, és minden egyes parancsot újabb fájdalom követett.

– Rendbe fogsz jönni – mondta a harmadik alak, bár Will alig hallotta a hangját a saját üvöltésétől. – Rendbe fogsz jönni.

Will attól félt, hogy el fognak szakadni a hangszálai. Ez volt az utolsó gondolata, mielőtt minden újra sötétségbe borult.

Amikor újra magához tért, a sötétség hűvös és megnyugtató volt. Ennek ellenére alig várta, hogy maga mögött hagyhassa, és olyan hevesen vágyott rá, hogy ő maga sem értette.

Nem. Sokkal jobb lenne azon a kényelmes helyen feküdni, abban a hajókabinban, amelyen Ayával osztoztak. Talán sikerül rávennie a nőt arra, hogy ma hagyják ki az edzést. Miután hazaérnek, egyetlen nyugodt pillanatuk sem lesz.

Megpróbálta kinyújtani a kezét Aya felé, hogy közelebb húzza magához, de a legapróbb mozdulattól is izzó fájdalom hasított a hátába.

– Bassza meg! – dünnyögte reszelős hangon.

Annyira ki volt száradva a torka, mint a Preuve sivatag. Lassan kinyitotta a szemét, hogy körbenézhessen abban a szobában, amit nem ismert fel. A falikarokban lobogó fáklyák fénye szürkére festette a kőfalakat, a mögötte lévő ablakon beszűrődő fény pedig hosszú árnyékokat vetett a keskeny ágya mellett álló apró asztalra. Az asztalon lévő mosdótál peremén véres rongyok lógtak, az ágy végében álló, elnyűtt szék pedig túlságosan kicsinek tűnt a rajta ülő, karcsú harcos számára.

Liam vetett egy pillantást Willre, de nem mozdult meg. Karba tett kézzel ült, kinyújtott lábát a bokájánál keresztbe téve.

Willt megrohanták az emlékek, és összepréselte az ajkát. A királynő haragja, Lena korbácsa, és olyan erős fájdalom, hogy Will meglepődött azon, hogy nem ájult el hamarabb. Suja arcán őszinte rémület tükröződött, amikor Lena és Liam becipelte Willt a gyógyítók szállására. Utána Will elájult, és végre megkönnyebbült egy kicsit.

– Már épp itt volt az ideje – mondta mély hangon Liam, miközben végigmérte Willt. – Azt hittem, meghaltál.

A hanghordozása alapján úgy tűnt, hogy nem zavarta volna, ha Will meghal, de legalább nem tett kárörvendő megjegyzéseket.

– Meddig voltam eszméletlen? – nyöszörögte Will.

Liam felállt, elvett az asztalról egy poharat, azután leguggolt az ágy mellé, és odanyújtotta a vizet Willnek.

– Négy órán keresztül. Azonnal elájultál, amikor idehoztunk.

Will ivott néhány korty vizet, ami kellemesen lehűtötte a torkát, de a karja megmozdítása erős fájdalommal járt.

– A gyógyítás közben néha magadhoz tértél, és újra elájultál, de Suja végül lenyomott még egy fájdalomcsillapító italt a torkodon – folytatta Liam. – Elég visszataszítóan viselkedtél, de legalább a halál küszöbén is hű maradtál önmagadhoz.

Willnek eszébe jutott, hogy küzdött a fájdalomcsillapító ellen, mert nem akart belezuhanni az álmatlan mélységbe. Éber akart maradni, hogy visszamehessen Ayához.

Aya.

Vajon hol lehet Aya? Mi történt azután, hogy Liam és Lena kicipelte őt abból a szobából?

Liam visszaült a székre, karba tette a kezét, és résnyire húzta a szemét.

– Hogy érzed magad?

– Remekül – morogta Will, majd óvatosan felkönyökölt. A mozdulattól megint kiverte a verejték, és úgy izzott a háta, mint a tűz. Az új bőr olyan feszes volt, mint az íj húrja. – Nem kell itt maradnod, Liam – sziszegte halkan.

Liam vállat vont. Talán érzett egy morzsányi bűntudatot azért, amit az ikertestvére tett Will-lel.

Lena pusztán a királynő parancsának engedelmeskedett, de látszólag nem viselte meg ez a feladat.

Will feljebb tolta magát, és elhomályosult a látása, a hátába pedig fájdalom hasított.

– Ó, a poklokba! – nyögte elkínzott hangon.

– Ezért tanácsoltam neked azt, hogy ne mozogj – jegyezte meg Suja, miközben belépett az ajtón.

A keze tele volt kenőcsökkel és üvegekkel, amiket egymás után az asztalra rakott. Hosszú, selymes haja fonatba volt kötve, amely rásimult a hátára, s hófehér gyógyítói tunikája csuromvér volt. Will azt gyanította, hogy az ő vérétől.

A gyógyító sima, barna bőrén apró ráncok húzódtak, és aggodalmasan összevonta a szemöldökét. Will azon töprengett, Suja számított-e rá, hogy ma őt kell ellátnia. Vajon Gianna gondoskodott arról, hogy elérhető legyen a Dyminarák legjobb gyógyítója? Suja erre nyilvánvalóan nem számított, de az a tény, hogy készenlétben állt, sokat elárult.

– És magamnál voltam, amikor ezt tanácsoltad? – nyöszörögte Will, miközben felült.

A mozdulattól hirtelen megszédült, és a fájdalom megint erősebb lett; de aztán valamelyest enyhült. A gyógyító nem válaszolt Will kérdésére, hanem rátette a kezét a vállára, és óvatosan előrébb tolta, hogy megvizsgálhassa a férfi hátát.

– Ma nagyon óvatosan kell mozognod. A friss bőr érzékeny.

– Igen, ezt én is észrevettem.

Will felszisszent, amikor Suja megtapogatta a hátát; majd a gyógyító felegyenesedett, és elvett az asztalról egy kenőcsöt. A jéghideg kenőcsnek édes illata volt, és Will alig tudott nyugton maradni, miközben Suja rákente a hátára.

– Ezzel naponta kétszer be kell kenned a hátad egy héten keresztül – magyarázta Suja. – Segíteni fog a gyógyulásban és a hegesedésben. – Komoly volt a tekintete, amikor belenézett Will szemébe. – Azt reméltem, hogy nem fognak megmaradni a hegek, de némelyik seb…

– Rendkívül hálás vagyok neked, Suja, mint mindig – vágott a nő szavába Will.

Tudta, hogy a gyógyítóknak is vannak korlátaik. Képesek ugyan csodákat véghez vinni, de a sors istennője, Mora nem ajándékozta nekik az összes erejét. Suja remekül bánt az Anima adottságával, és Will ennek köszönhette, hogy máris elkezdtek begyógyulni a sebei.

– Hiába hízelegsz, William – mondta Suja. – Akkor is meg kell innod még egy adag fájdalomcsillapítót.

– Nem! – közölte ellentmondást nem tűrő hangon Will.

Észnél akart lenni. Már így is órakat vesztegetett el. Nem tudta, hol van Aya, és mit kellett átélnie, miközben ő eszméletlen volt.

Will tudta, hogy a Trahirban elkövetett hibáinak következményei lesznek, de úgy vélte, Gianna inkább amiatt büntette meg, mert azt gyanította, hogy elárulta. Ennek ellenére nem tartotta elfogadhatónak a királynő érvelését. Valóban nem válaszolt a levelekre, ami talán tényleg hiba volt, de nem jelentett elegendő okot arra, hogy a királynőben kételyeket ébresszen a hűségét illetően. Végtére is Will éveken keresztül keményen megdolgozott azért, hogy elnyerje a bizalmát.

– Pihenned kell, végrehajtó – makacskodott Suja.

– Majd akkor pihenek, ha halott leszek.

– És valóban az leszel, ha nem hallgatsz rám! – csattant fel Suja. – Itt fogod tölteni az éjszakát. A pihenés segíti a gyógyulást. Ha Mora kegyesen bánik veled, holnap elmehetsz, és elvégezheted a feladataidat. De most pihenned kell.

Will visszanyelte a választ. Biztosra vette, hogy a gyógyítók és a halálhozók istennője egy cseppet sem törődik vele.

Ha törődne velem, nem lennének ilyen erős fájdalmaim.

Suja odanyújtotta neki a fájdalomcsillapítót. Will halkan káromkodott egyet, majd egy hajtásra megitta a keserű folyadékot.

– Maradj az ágyban! – figyelmeztette mogorván Suja. – Komolyan beszélek. Ha felszakad a friss bőr a hátadon azért, mert türelmetlen vagy, nem foglak újra kezelésbe venni.

Will önkéntelenül is elvigyorodott.

Suja most tüzet okádott ugyan, mint egy sárkány, de valójában az Animák vérmérsékletével rendelkezett. Kedves volt, melegszívű, és sohasem hagyott volna cserben egy sebesült harcost. Ezt mindketten tudták.

Suja összepréselte az ajkát, és a tekintete arról árulkodott, hogy szívesen mondana még valamit. De végül vetett egy pillantást Liamre, és valószínűleg úgy döntött, hogy inkább hallgat, mert sarkon fordult, és kiment a szobából.

– Milyen kedves nő! – dünnyögte Will.

Liam nagy sóhajtással felállt.

– Légy óvatos! – figyelmeztette Willt. – A pimaszságod miatt kerültél ide.

Elindult az ajtó felé, és már a kilincsen volt a keze, amikor Will utánaszólt:

– Hol van Aya?

– Valószínűleg Továnál – felelte a Persi. – Miért kérdezed?

Will minden erejével küzdött a rátelepedő kábultság ellen. Ha valóban Tova árulta be őt Giannánál, akkor vajon miféle sors vár Ayára?

Gianna sohasem ártana Ayának. Szereti őt.

– Még ebben a kábult állapotban is legalább öt embert tudnék mondani, akik Aya halálát kívánják – felelte Will. – Meg kell őt védenünk, Liam, különben meggyilkolják, mielőtt elkezdődik a háború.

Liam bosszúsan felmordult.

– Gianna két őrt rendelt ki mellé.

Will biztosra vette, hogy Aya nem örül ennek. Ő sem örült neki, mert ez azt jelentette, hogy óvatosabbnak kell lenniük, ha találkozni akarnak.

– Arról nem is beszélve, hogy a háború már elkezdődött – tette hozzá komoran Liam.

7

Bealkonyodott, mire Aya kijött Tova szobájából. Olyan sokáig beszélgettek, hogy mindketten berekedtek; közben Tova szavai Aya fejében kavarogtak, összekeveredve a korbács csattogásával és Will fájdalmas nyöszörgésével.

Ez is felért egy kínzással.

Aya úgy érezte, hogy csak félig van ott Tova szobájában, pedig mindent elmondott neki, ami Trahirban történt. Mesélt neki az erejéről, ami felzabálta őt, Nataliról és arról a sötétségről, amelyet a Saj felfedezett benne; Aidonról meg a bájitalról, amit ellopott a férfitól, és persze a Vaguerekről is.

Azt is elmondta Tovának, ami a sivatagban történt. Elmondta neki, hogy látta az anyját, és szembe kellett néznie azzal a meggyőződéssel, hogy ő gyilkolta meg sok évvel ezelőtt.

– Miért nem mondtad el nekem soha, hogy felelősnek érzed magad az anyád haláláért? – kérdezte könnyes szemmel Tova.

– Azért, mert saját magamnak sem tudtam beismerni – felelte Aya.

Tova azt is megkérdezte tőle, hogy tudja-e már használni az erejét. Aya válasz helyett kinyújtotta a kezét úgy, hogy a tenyere a plafon felé mutasson, és kisvártatva apró lángok jelentek meg rajta.

Tova elmosolyodott, és Aya szemébe nézve kijelentette:

– Az én lángjaim szebbek.

Aya ekkor végre elnevette magát. De amikor becsukta maga mögött a saját szobája ajtaját – aminek a túloldalán két őr, Lamihr és Kahn állt –, rátelepedett a szomorúság. Nekitámasztotta a hátát az ajtónak, és lehunyta a szemét.

Aidon adottságáról természetesen nem számolt be Tovának, és arról sem, hogy Willnek miféle szerepe volt mindabban, ami Trahirban történt. Tova arcára mindig kiült az undor, amikor meghallotta a férfi nevét, és Aya ezt képtelen volt elviselni. És azt is el akarta kerülni, hogy a barátnője elültesse benne a gyanakvás magvát.