Keresd a szerző novelláját:

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A felejtés útján, 2021

A rabság gyönyöre, 2021

Suttogó vágyak, 2021

Szíria szülötte, 2022

Hozzád láncolva (Birtoklás 1.), 2022

Hozzád tartozva (Birtoklás 2.), 2022

Bűnös érintés, 2022

A vezér (Az alvilág vezérei 1. – bővített újrakiadás), 2023

Az orosz (Sötét lelkek 1.), 2023

Copyright © Marilyn Miller, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kónya Orsolya

Korrektúra: Dobos Attila

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5707-67-6

Prológus

A karácsony a kedvenc ünnepem. És nemcsak azért, mert csillogó díszbe borul minden, vagy mert a fa alatt ajándék vár minket, hanem azért is, mert együtt van az egész család.

Papi és mami is el szokott jönni hozzánk. Vagyis… mi megyünk el értük. Emlékszem, tavaly azt mondták, nem jönnek, mert ők már túl öregek. Fárasztó nekik az út. Sírtam. Nagyon. Felhívtuk őket telefonon. Ahogy a mami és a papi meghallotta a sírásomat, azonnal meggondolták magukat, és eljöttek. Mert számomra velük együtt teljes a karácsony. Anya, apa, Valentina, papi, mami és persze én. A mami mindig hoz magával egy hatalmas kijevi tortát. Az ő tortája a legkrémesebb és legfinomabb a világon. A papi pedig, láttam már, ahogy becsempészi a fa alá az ajándékokat. Azt mondja, hogy Fagyapó és Hóleányka hozzájuk dobják be az ajándékainkat, ők pedig elhozzák nekünk. Mert bizony Fagyapó nagyon messziről jön gyönyörű szép hófehér lovával, Trojkával.

Este, ahogy befejezzük a vacsorát, én és a húgom befekszünk a fa alá, és várunk. A szüleink azt mondják, hogy Fagyapó és Hóleányka nem fognak jönni, ha mi ott vagyunk. Pedig mi nagyon szeretnénk látni őket. Fagyapónak világoskék ruhája van, hosszú, fehér göndör szakálla, hatalmas puttonya, abban hozza nekünk és persze más gyerekeknek az ajándékokat. Hóleánykának szintén gyönyörű szép kék ruhája van, ami úgy csillog, mintha arany lenne rajta. Hosszú szőke haja van és meseszép arca. Akár egy porcelánbaba. Minden kislány rá akar hasonlítani, leginkább karácsony idején.

– Снегурочка!{1} Gyere be, mert hamarosan indulunk! – Anya kiabál ki az ajtón. Tovább szökdelek a süppedős hóban. Szeretem a frissen hullott havat, szeretem, ahogy ropog a talpam alatt. Imádom a hatalmas és csillogó hópelyheket. De leginkább hóembert szeretek építeni a húgommal. A tél gyönyörű. Hideg, de gyönyörű. A világ fehérbe borul és csillog a szikrázó napsütésben. – Снегурочка! – Hallom ismét anya kiabálását, mire nevetve felé fordulok. – A papi és a mami már vár minket. Ugye nem akarunk elkésni?

– Nem! – Hangosan nevetve futok anya felé. Lehajol, és kitárja a karját, így szó szerint az ölelésébe szaladok. Szorosan magához ölel, és megpuszilja a jéghideg arcomat.

– Egy forró csoki indulás előtt?

– Jöhet.

Anya elmosolyodik, majd feláll a karjában velem és bemegyünk a házba.

– Miléna! Hova tettem a sapkámat? – kérdezi apa, közben körbefordul.

– A fogason van a sálad alatt.

– Anyuci, anyuci! Hol van a kék színű manósapkám? – Kiabálja Valentina hangosan.

– A kis komód tetején a táskám mellett.

Anyától bármit kérdezhetünk, ő mindenre tudja a választ. Letesz, majd leveszi rólam a kabátot, a sapkát, végül a sálat.

– Ki kér egy finom forró csokit indulás előtt?

– Én… én… – Valentina sikoltozva beszalad a konyhába.

– Én is beszállok. – Apa átölel minket jó szorosan. – De hideg valakinek az arca. – Rám néz. – Csak nem hópelyheket kergettél?

– Azokat nem is lehet megfogni, mert elolvadnak a kezedben! – Vág közbe durcásan Valentina.

– De! El lehet kapni őket. És ha kesztyű van a kezeden, akkor nem olvadnak el azonnal.

– Nem veszekedünk, lányok! – Anya megrovón ránk néz. – A szeretet ünnepén főleg nem. A rossz gyerekek bizony nem kapnak ajándékot. Trojka paci messzire elkerüli a házunkat.

– De mi jók voltunk, igaz, anya? – Izgatottan teszem fel a kérdést, amire úgyis tudom a választ. Jók voltunk.

– Jók, bizony. Viszont most… – anya letesz a földre – elkészítem a forró csokit, aztán indulunk a mamiért és a papiért.

Miután anya elkészítette az incsi-fincsi forró csokit, és mindenki megitta, beültünk az autóba, és elindultunk. Útközben a húgommal, Valentinával azon tanakodtunk, hogy idén vajon milyen ajándékot fogunk kapni. Valentina nagyon szereti a babákat. Rengeteg van neki. Én a dinókat szeretem. Az első dinóm olyan picike volt, hogy elfért a tenyeremben. Aztán mindig, mindig nagyobb lett.

Megkérdeztem anyát és apát, hogy mikor nézhetem meg a filmet. A jurrassicosat, amiben benne vannak a kedvenc dinóim. Hosszúnyakú, az ő nevét mindig elfelejtem, Blue, ő raptor, erős T-rex és a fehér dinó, ő a kedvencem, az Indominus rex. Mert tudom, hogy van a dinókról olyan film, amit a felnőttek szeretnek. Anya a fal mellé állított, ahol minden évben be szoktuk jelölni, hogy mennyit nőttünk. Elővette a dinós matricás füzetemet, kivette belőle az egyik kedvenc dinómat, majd jó magasra felragasztotta, és azt mondta: amikor a fejed búbja eléri a dinót, akkor megnézheted te is a filmet. Csalódottan néztem fel, mert bizony addig még nagyon sokat kell nőnöm. De anya megígérte, ha felnövök, megnézhetem a dinós filmeket.

A rádióban karácsonyi dalok szólnak, Valentina hangosan énekel anyával együtt, apa és én kifelé bámulunk az ablakon. Ahogy előrefordulok meglátok egy hatalmas kamiont felénk közeledni. Az út nagyon csúszós, a hó megállás nélkül szakad.

– Drágám, lassíts! – Apa megszorítja anya kezét.

– Jól van, nyugodj meg, nem megyünk gyorsan – válaszolja anya, közben olyan erősen markolja a kormányt, hogy fehérek lesznek az ujjai. A karácsonyi zene hangosan szól, Valentina folyamatosan énekel, a kamion pedig egyre közelebb és közelebb kerül hozzánk. A következő pillanatban éktelen sikoltás, ami nem tudom, hogy anyáé vagy az enyém. Anya elrántja a kormányt, és az utolsó, amit látok, a feneketlen sötétség, és az utolsó, amit hallok, egy hangos csattanás és vérfagyasztó sikoly…

Még mindig hallom a karácsonyi dalt.

És még mindig minden sötét.

Éles fájdalom hasít a fejembe, a szememet nem bírom kinyitni. Minden végtagom ernyedten pihen a testem mellett. Nem tudom, hol vagyok. Érzéketlenné váltam. Próbálok koncentrálni a karácsonyi dalra, de megzavar valami tompa pittyegés. Megpróbálok nyelni, de nem tudok, valamit érzek a torkomban. Mintha meg akarnék fulladni. Az ujjam talán megmozdul, ami valami puhán pihen. Dünnyögni kezdek, ami erős fájdalommal jár a torkomban. A levegőt zihálva veszem, majd valaki megérinti a kezemet és finoman megszorítja.

– Anya… – próbálok koncentrálni, felülkerekedni a gyengeségen, de nem tudok. A testem nem engedelmeskedik.

– Nyugodj meg! – Egy nagyon mély férfihangot hallok. Ez nem apa hangja. Az övé olyan… megnyugtató. De ez… ettől félek… – Minden rendben lesz, most már biztonságban vagy.

Érzem, hogy megmozdul a szemhéjam. Látni akarom a bácsit, akinek a hangját hallom. Tudni akarom, hol van anya. Apa és a húgom, Valentina. Nem akarok most már karácsonyi zenét hallgatni. Soha többé nem akarok… Hirtelen erős fény támad, ahogy megpróbálom kinyitni a szememet. Egy sötét alak rajzolódik ki. Az arcát nem látom, de tudom, hogy itt van mellettem. Érzem, hogy megszorítja a kezemet.

– Erős vagy!

– Anya… – megpróbálom kimondani ezt a szót, de talán csak a fejemben sikerül, mert a szám nem engedelmeskedik. A torkomra forr, a semmibe vész…

– Pihenned kell! Ha felépülsz, magammal viszlek.

Nem tudom, ki ez a bácsi. Azt sem tudom hova akar vinni. A szemem lecsukódik. Próbálom rávenni, hogy kinyíljon. Nagy nehezen, de még egyszer sikerül. A kép ezúttal tisztább és élesebb lesz. Aki mellettem van, nem az apukám. Egy idegen ember fekete ruhában, fekete szemekkel. Félek tőle. Felém nyúl. Becsukom a szemem, és összeszorítom a szemhéjam. Nem létezik. Ez biztos, hogy csak egy rossz álom, amiből nemsokára felébredek. Érzem, hogy végigsimít az arcomon. Az érintése hideg és érdes.

– Pihenj csak! Nem lesz baj.

Az utolsó, amit magam előtt látok, a gonosz tekintetű bácsi arca, és az utolsó, amit hallok, mielőtt ismét magával ragad a sötétség, ugyanaz a karácsonyi dal, ami magával ragadta a szüleimet és a húgomat.

Natasa

A napok csendesen, olykor némán teltek. Olyan voltam, akár egy szellem. Lelketlenül bolyongtam a ház falai között.

A lelketlen szó igaz.

Hiszen milyen ember képes arra, amire én? Elvenni valakitől a szeretteit, és mélységes gyászba taszítani?

Nos, én.

A lelkünk velünk születik, és velünk együtt is hal meg. Az enyém már rég meghalt. Kereshetnék mentséget a tetteimre, de nem tudok. Sem arra, amit tettem, sem arra, amit tenni fogok.

Igor szenved. Az öccse volt a szíve, amit én kíméletlenül kitéptem a helyéről. Napok óta alig láttam. A temetést követő napokban bezárkózott az irodájába, és vedelt. Ha kijózanodott, akkor meg edzett. Vagyis, épp szétvert valamit a teremben, ami mára úgy fest, akár egy háborús övezet. A gépek felborítva, a tükrök összetörve. Igor pusztított. Éjjel és nappal. Egyszer próbáltam közeledni felé. Azt hittem, engem is elpusztít. Teljes erővel a falhoz szorított, izmos karja a torkomnak feszült. Olyan volt, akár egy fenevad. A szemében féktelenség ragyogott, méghozzá a gyász legsötétebb árnyékában. Én tehetek róla. Miattam bánatos. Ahogy a szemébe néztem, megszólalt bennem egy hang. Azt hiszem, az volt a lelkiismeret hangja. Sajnáltam őt. Enyhíteni akartam a fájdalmán. De Igor nem fogadta el. Nem akart engem. Azt mondta, ha megpróbálná, talán belehalnék. Nem akar durva és kegyetlen lenni velem. Még ebben a megszállott állapotban is gondolt rám. Pedig, ha tudná, hogy én vagyok az oka az őt ért veszteségnek, nem habozna. Azonnal golyót repítene a fejembe.

És most… most reggelit készítek neki. Újra azt az Igort akarom, aki volt. Vagy legalábbis… majdnem ugyanazt. Befejezem a szirnyikit,{2} majd felpakolom egy tálcára egy kis friss gyümölccsel, és elindulok a szobája, vagyis a szobánk felé. Napok óta a közelében sem járt, de tegnap éjjel végre befeküdt mellém. Éreztem, amikor hozzám ért. Görcsös volt. Követelőző. A fenekemhez nyomta a farkát, egyik kezével a mellemet szorította és a fülembe suttogott.

– Hiányzik valami.

Nem válaszolok.

– Valami, ami nem lehet az enyém.

Felé akarok fordulni, de nem hagyja.

– Ne fordulj meg!

Beharapom a számat.

– Üvölt a farkas.

– Miért? – szinte suttogva teszem fel a kérdést. Nem tőle félek. Sokkal inkább attól, hogy eltűnik az éjszaka sötétjében, és én egyedül maradok…

– Mert vérzik a szíve.

– Begyógyítom – bukik ki a számon.

– Te nem tudod. Csak a vér tudja.

– Szemet szemért… – suttogom.

– Így van. Szeretnék úgy nézni rád, ahogy pár héttel ezelőtt, de nem megy.

– Igor…

– Nem szeretnélek bántani.

– De akarsz.

– Az egész világot le tudnám rombolni.

– És vele együtt engem is.

– Talán téged is. – Megmozdul. A farka még jobban nekem feszül. – Fájdalmat okoznék. Istenem… – elakad a hangja. – Fájdalmat akarok okozni neked.

És megérdemelném…

– Aludj, Natasa Szidorov!

A szívem hatalmasat dobbant. És hatalmasat dobban most is, ha ezekre a percekre gondolok. Enyhíteni akarok a fájdalmán. És nem azért, mert ez egy megfontolt lépés, hanem mert valóban ezt akarom. A sebzett szívű farkast, aki egy áruló holló mocskos tollaiba kapaszkodik…

Belépek a szobába. Még mindig félhomályban úszik minden. A spaletták között félve kúszik be még a fény is. Leteszem az ágyra a tálcát, majd a távirányítóért nyúlok.

– Hagyd így!

Igor felé fordulok. Az ágyon fekszik, teljesen meztelenül. Két karja a feje alatt pihen, vastag lába széles terpeszben, ami között megsimul lankadt farka. A látvány semmihez sem fogható. Tökéletes férfitest, törött lélekkel.

– Reggelit csináltál nekem? – kérdezi reszelős hangon.

– Igen. – Mellé lépek, közben újra végignézek rajta. Nem tudom levenni róla a szemem. Edzett izmok, amik lágyan hullámzanak levegővétel közben, lapos has, hangsúlyos V vonal az ágyék felé. Egy gyönyörű és veszedelmes fenevad, aki gyilkolásra született.

Felül, egyenesen velem szembe. Ahogy felnéz rám, a vérem besűrűsödik. A lábam köze majd felrobban. Mohó és ragadozó tekintet. Egyik keze a farka köré simul, és mozogni kezd rajta.

– Vetkőzz! – A hangja keményen cseng. Legalább olyan keményen, mint egyre jobban ágaskodó farka vastag combja között. Megszabadulok a ruháimtól, közben nem szakítom el a tekintetemet róla egy pillanatra sem. A makkja selymesen ragyog, miközben a keze egyre gyorsabban jár rajta. A következő pillanatban hirtelen feláll, így fölém magasodik. – Térdre!

Most nem kemény, sokkal inkább durva. Ennek ellenére dacosan nézek fel rá, ennek ellenére mégis elé térdelek. Megérdemli, hogy enyhítsem a fájdalmát. Mert az övé az enyém is lesz egy napon…

Végigsimít duzzadt és vastag farkán, közben a hegyét az ajkamhoz nyomja.

– Ne fogd vissza magad, Natasa! Keményen szopj! – Elveszi a kezét, mire meredező farka a hasához simul. Megragadom és megszorítom. Jár neki egy kibaszottul kemény szopás. Sőt, ami azt illeti, sokkal több is. A számba veszem, és szopni kezdem. Megmarkolja a hajamat, majd kíméletlenül előrelendíti a csípőjét. Szó szerint a torkomra zuhan sikamlós makkja. Fuldokolva szopom, miközben könnyek gyűlnek a szemembe. Megérdemlem. Nem jár nekem könyörület. Ez sem járna. Én mégis úgy teszek a kedvére, ahogy akarja. Erre van szüksége. Nem testi kontaktusra. Mozogni kezd előttem, egyre keményebben. Nem számít, mit bírok és mit nem. Hagyom, hogy ostrom alá vonjon. Még erősebben húzza a hajamat, miközben én a lábába kapaszkodom. Még egyszer előredöf, majd üvöltve a számba élvez. Forró magja a torkomba spriccel, majd lassan kicsúszik a számból. A nyálam kifolyik a számból sűrű ondójával együtt. Elhúzódik tőlem, és lenéz rám. A tekintete üres. Valóban nem úgy néz rám, ahogy pár nappal ezelőtt. Felemeli a kezét, amitől megrezzenek. Majd végül lassan leengedi, és végigsimít az arcomon. Egy cseppnyi gyengédség a kegyetlenség mögött. Maga mellé ejti a kezét, majd elfordul, és elindul a fürdőszoba felé.

– Köszönöm a reggelit – morogja, majd bezárja maga mögött az ajtót. Én továbbra is a földön térdelek, és az ajtót bámulom. Nem érzem magam rosszul. Hiszen így is többet kaptam tőle, mint amit érdemelnék. Tudom, hogy szüksége van rám. Ez volt az első lépés, amit nagyon meg kell becsülnöm. A második sem lesz gyengédebb, ebben biztos vagyok.

Felállok, megtörlöm a számat, majd visszaveszem a ruháimat. Jobb lesz, ha nem megyek utána. Meg kell várnom, hogy ő tegyen felém egy újabb lépést.

Kilépek az ajtón, és nekidőlök.

Most a legsebezhetőbb.

Most kell elkapnod!

Újra és újra előjönnek ezek a soha véget nem érő mondatok. A Mester eredményeket vár tőlem. Igor most valóban nem figyel a környezetére, sem arra, ami körülötte zajlik. Dimitrij is csak félve látogatta meg egyetlenegyszer, annak is majdnem tragédia lett a vége. Nem tudom mikor fog feltámadni benne a pusztító vérszomj. De abban biztos vagyok, hogy mindenkit megöl, aki csak az útjába kerül.

– Kisasszony! – Zinaida jelenik meg egy hatalmas kosárral a kezében tele ruhákkal. – Miért nem szólt, hogy készítsek reggelit?

– Nyugodjon meg, megoldottam egyedül is.

– De azért vagyok, hogy…

Mellé lépek, és végigsimítok a karján.

– Nem vagyok úrinő, Zinaida.

– Az teljesen mindegy, kisasszony. Akkor is az uram vendége. Kötelességem önt kiszolgálni.

– Én…

– Maga más. Tudom. Más, mint például Szvetlána kisasszony.

– Sűrű vendég volt itt?

– Nem, kisasszony. – Lesüti a tekintetét. – Ne haragudjon, de…

– Maga ne haragudjon! Nem akartam kíváncsiskodni. Csak tudni akartam, milyen nők fordultak meg itt előttem.

– Olyan nő még nem volt az uram mellett, mint maga.

– Milyen vagyok, Zinaida?

– Kemény.

– Zinaida!

Igor mély hangjára mindketten az ajtó felé fordulunk. Egy szál törülközőben áll előttünk, izmos mellkasa még mindig vizes, a tekintete… még mindig vért kíván.

– Hol vannak a ruháim?

– A helyükön, uram.

– Nem a szaros öltönyeimre gondolok.

– Azok a szekrényben, uram. – Zinaida hangja remeg. Fél tőle. És minden oka megvan rá. Bárcsak én is éreznék félelmet! Vagy úgy egyáltalán bármit…

– Tegye őket legközelebb szem elé!

– Értettem, uram. Engedelmével…

– Menjen csak!

Zinaida sietősen távozik, így ismét magunk maradunk. Feszülten nézzük egymást néhány idegőrlő pillanatig.

– Ma is szétvered a termet vagy esetleg használhatom én is?

Összehúzza vastag szemöldökét.

– Izzadni akarsz? – Közelebb lép hozzám. Friss illata van. Végre nem alkohol és cigarettaszag bűzlik róla.

– Még az is lehet. Tudod… – Én is közelebb lépek hozzá, a mellem izmos mellkasának feszül. – Ebben a házban nem sok mindent tudok csinálni.

– Csak nem unatkozol, pacsirta?

– De. Ami azt illeti, unatkozom.

Megfeszül az állkapcsa. Talán nem jó ötlet ingerelni, viszont muszáj kiváltani belőle valamiféle érzelmet. Muszáj kockáztatnom.

– Talán adhatnál nekem valami munkát.

– Szóval munkát akarsz?

– Igen. Ha berendezési tárgyat szeretnél magadnak, akkor azt nem jó helyen vásároltál.

Hirtelen megragadja a karomat, és az ajtónak szorít.

– Még mindig tiszteletlen vagy!

– És te még mindig a hatalmadat fitogtatod! – vágok vissza. Mintha megjelenne egy halvány mosoly a szája sarkában. De annyira halvány, hogy talán csak én képzelem oda.

– Talán lenne számodra egy testhezálló feladatom. Viszont az én szabályaim szerint.

– Miért is nem vagyok meglepve. – Elhúzom a számat, mire még szorosabban nekem feszül edzett és kemény teste.

– Ne tedd próbára a türelmemet! Most kurvára ne! – A hangja fenyegetőn cseng.

Nem fogom…

– Rendben van – válaszolom megadóan. – Milyen testhezálló feladatra gondoltál?

– Készülj el, és megmutatom!

Mire elkészültem, Igor már a bejárat előtt várt. Valóban szögre akasztotta az öltönyt. Fekete nadrág és póló, ami rásimul izmos testére, és persze a vastag szőrmés bőrdzseki, amitől igazi rosszfiús kinézete lesz. Természetesen már önmagában az arca is ezt sugározza. Szúrós tekintet, pengevékony ajak, erős állkapocs, amit hol hosszabb, hol rövidebb borosta ölel körbe.

– Jól áll neked – mellé lépek.

Felém fordul, közben kifújja a füstöt. Elidőzik rajtam a tekintete, majd újra maga elé réved.

– Az első volt.

– Ki? – Izgatottan kérdezek. Igor ritkán mesél magáról, de ha igen, akkor úgy bukkan elő belőle az igazság, ahogy a nap első sugarai, amik megölik a sötétséget.

– Az első alfa. Még ma is emlékszem az első találkozásunkra – Egy pillanatra elmereng, majd folytatja: – Hideg volt. Nagyon hideg. Egészen a csontomig hatolt. A szél besüvített a ruhám alá. Egyedül a favágás segített.

Lélegzet-visszafojtva hallgatom, ahogy magáról mesél. Igor emlékezik. És közben ad nekem magából egy újabb darabot…

– Minden tél hideg és zord, de az különösen az volt. Azt hittem, megfagyunk. Nem volt mit ennünk. Ezért vadászni mentem. És akkor… – Beleszív a cigibe. – Akkor találkoztunk először.

– Az alfával?

– Igen. Soha nem láttam még nála különlegesebbet. Kegyetlen fenevad volt, akinek rám fájt a foga.

A füst kiandalog az ajka közül, miközben beszél. Veszélyesen vonzó…

– Azt hittem, meghalok.

Újra felém fordul. A tekintete szomorú. Lefogadom, most azt kívánja, bárcsak valóban meghalt volna.

– Mi történt?

– Meglátta bennem a vadat. A szörnyeteget. Kék szeme volt. Akár a jég.

Akárcsak neki…

– Elindult felém. Moccanni sem tudtam. Nem is volt értelme. – Gúnyosan elmosolyodik. – Elkapott volna. A farkasok gyorsak és hatékonyak. Tökéletes gyilkológépek. Álltam és vártam, miközben ő közelebb és közelebb jött. Egészen addig – újra beleszív a cigibe –, amíg a szemembe nem nézett.

– Látott téged. Azt, akinek születtél.

– Valószínűleg. Talán ezért maradtam életben. Mert meglátta, ki vagyok. Szörnyeteg, akárcsak ő…

– Nem! – közbevágok. – Azt látta, hogy más vagy.

Bólint. Újabb slukk.

– Mintha a lelkembe látott volna a szememen át.

– A prém…

– A prém ő maga. A fehér farkas. Aki megkímélte az életemet. Alig pár éve pusztult el. – Újra elfordul tőlem. – A farkasok nem élnek sokáig. Főleg a vadonban élők. Talán öt-hat évig. De ő… ő különleges volt. Erős.

Akárcsak te…

– Tisztelted őt.

– Igen.

És ezért nem akarta megölni a medvét sem. Tiszteli a vadakat. Mert a szíve mélyén ő is az. És ezt látta a farkas. Nem a szemét, hanem azon át a lelkét.

– És ezért vagy fehér farkas.

Megfeszül az állkapcsa.

– Nem azért, mert az ellenségeidet eléjük dobod. Ez tisztelet.

Lopva rám pillant, közben elpöccinti a cigit, és felém fordul.

– Igen. Tisztelnek és félnek tőlem. De te nem. Te kurvára üres és feneketlen vagy. Miért?

Jó kérdés. Sokszor kerestem rá választ. Nekem nem volt lehetőségem jobb életre. Nem nőttem fel szerető családban. Nem nyújtott vigaszt az ölelés vagy a csók. Nincs mit elvenniük tőlem. Mert ami fontos volt, azt rég elveszítettem.

– Mindketten túlélünk. Tettünk dolgokat. Veszítettünk el számunkra fontos embereket. A különbség csak az, hogy nekem nincs akkora hatalmam, mint neked.

Megcsóválja a fejét.

– Tévedsz! Sokkal nagyobb hatalmad van, mint nekem. – Közelebb lép hozzám. Az illata, a közelsége, ahogy rám néz, megérint és magával ragad. Ő az alfa…

– Igor! – Dimitrij jelenik meg mögöttünk. – Hova mentek? – kérdezi idegesen.

– Az egyik klubba! – válaszolja Igor foghegyről.

– És nekem miért nem szóltál?

– Kellett volna?

– Kurvára! Meg kell védjelek.

– Felkötött kézzel? – Igor hangja gúnytól csöpög.

– Bárkinek kilövöm a szemét…

– Volt rá alkalmad. – Igor hangja most már keményen cseng. – Nem veszem így hasznodat.

– De…

– Nincs de! Itthon maradsz és nyomozol. Elintézem ezt az ügyet. – Rám pillant, majd újra Dimitrijre. – Aztán csakis Ivánra akarok koncentrálni.

Dimitrij szóra nyitná a száját, de végül csendben marad.

– Nagyszerű. Inkább annak járj utána, hol a kibaszott kocsi! Lassan lefagy a tököm ebben a hidegben.

– Intézem.

Dimitrij elviharzik.

– Hűséges hozzád.

– Talán igen.

– Talán nem bízol benne?

– Senkiben sem bízom, Natasa! – Megfeszül az állkapcsa, ahogy újra rám néz.

– Elmondod, hova megyünk?

– Az előbb mondtam. Egy klubba.

Az autó pontosan az előtt a klub előtt parkol le, ahol felléptünk a bandával. Nem gondoltam volna, hogy ide jövünk.

– Szállj ki! – Igor kiadja a parancsot, majd kiszáll az autóból. Én is ezt teszem. Továbbra is hűvös és távolságtartó. A gyász maga alá temeti. Tudom, hogy most bezárkózott. Próbál magyarázatot találni a történtekre. Hajtóvadászatot akar indítani egy olyan ember ellen, akinek az egész merénylethez semmi köze. Habár Iván több szempontból is az ellensége, ebben az ügyben nem ő a hunyó.

Ahogy belépünk, néhány tekintet ránk szegeződik. A pultban álló lányoké, a biztonsági őröké, és egy idegesítő, nagyképű faszkalapé is.

– Igor! – Egy pohár piával a kezében lép mellénk. Lopva rám pillant, de nem időzik el rajtam a tekintete sokáig. A múltkor észrevettem, amikor Igor elkapta a nyakánál fogva. Gyanús, hogy miattam. És a tudat enyhe mosolyt csal az arcomra. Viszont még mindig nem értem, mit akarunk itt.

– Beszélnünk kell! – közli Igor szárazon, majd marokra fogja a kezem, és elindulunk.

– Igor… – hallom a hátam mögött a férfi hangját, de nem állunk meg. Egy ajtóhoz érünk, ami előtt egy biztonsági őr áll. Kinyitja, majd félreáll. Egy vörösre festett folyosón haladunk tovább, egészen addig, amíg el nem érünk egy újabb ajtóhoz. Igor kinyitja, és maga elé enged. Pia és erős cigaretta szag van bent. Az asztalon egy üveg vodka, mellette egy eldőlt pohár.

– Az új irodád! – Igor felém fordul.

– Nem értem. – Összeszűkült szemmel nézek rá.

– Munkát akartál. És én adok neked.

– Tessék? – A férfi felcsattan mögöttünk. Igor az asztal mellé lép, és a földre seper mindent. A vodka kiborul, a pohár összetörik, ahogy az üveg hamutál is, majd leül a székre, és kényelembe helyezi magát.

– Mi nem volt érthető, Vlado?

– Mégis mit jelentsen, hogy az ő irodája? – A Vlado nevezetű fickó lenézően végignéz rajtam. Szarházi. Pár perccel ezelőtt még legszívesebben megbaszott volna. De úgy fest, fordult a kocka.

– Pontosan azt jelenti, amit mondtam. Túl sok időt töltesz kurvázással és vedeléssel. A felszippantott koksz mennyiségéről már említést sem teszek. Az a helyzet, hogy szarul megy a klub, és ennek nagyon nem örülök.

– És úgy gondolod, ha a csinibabára bízod, akkor működni fog?

– Hidd el, ha valamit ő a kezébe vesz, az kurva jól működik. – Gonosz mosolyra húzódik a szája.

– És akkor most mi lesz? Engem kivágsz az utcára?

– Nem – Igor a fejét rázza. – Továbbra is itt dolgozhatsz, de a klubot ettől a perctől kezdve nem te vezeted!

– Nemmmm! – Vlado az asztal mellé áll, és rácsap a tetejére. – Nekem nem fog egy cicuska parancsolgatni. Mégis milyen feladatot szánsz nekem, ha ő lesz az üzletvezető?

– Te fogod segíteni a munkáját. Nevezzük… – Igor elgondolkodik – asszisztensnek? – Elégedetten rám néz, mire elmosolyodom.

– Lófaszt! – Vlado újra rácsap az asztalra. Igor egy hirtelen mozdulattal feláll, a szék felborul mögötte.

– Nagy a pofád, Vlado! Tiszteletlen szarházi vagy, aki nem tudta értékelni a szervezetben betöltött pozícióját. De ezen most változtatni fogunk. – Megkerüli az asztalt, és Vlado mellé áll. Igor mellett még egy olyan kaliberű nehézfiú is eltörpül, mint Vlado. – Ha én azt mondom, hogy Natasa lesz a főnök, akkor ő lesz a főnök. Ha úgy gondolod, sérti az egódat az új felállás, keresünk neked más munkát. De oda… – közelebb lép hozzá, centiméterek választják el őket – nem lesz szükséged selyemingre és drága öltönyre. Nem fognak escort kurvák cuppogni a farkadon.

– Lefokozol a nőd miatt!?

– Nem – széles mosoly ül Igor arcára. – Azért fokozlak le, mert szarsz a dolgodra. Azért, mert így kurvára nem veszem hasznodat. És akinek én nem veszem hasznát… – Igor a kabátja alá nyúl, mire Vlado szeme kikerekedik és hátrálni kezd.

– Értem… nyugi, főnök! – Feltartja a kezét megadásképpen. Vlado nem több, mint egy behúzott farkú kutya, aki meghunyászkodik a nagy fehér farkas előtt. A gazdája előtt…

– Tudtam, hogy okos vagy. – Igor kihúzza a kezét a kabátja alól. – És most hagyj magunkra, lenne némi megbeszélnivalónk az új vezetővel. – Rám pillant, és Vlado is. Nem gondoltam volna, hogy ilyen feladatot fog rám bízni. Az egyik klubja vezetését. De megoldom, mert nálam jobb embert keresve sem talál. Azt a szutykos kocsmát is a nulláról hoztam fel. Egy ilyen klub valóságos aranybánya, ahol a szexi főnököm kedvére bányászhat, és még csak meg sem kell erőltetnie magát. – Elmehetsz! – Igor hangja keményen cseng. Vlado szúrósan méreget, majd sértetten távozik.

– Azt hiszem, most kicsit beletapostál a lelkébe. – Közelebb lépek az asztalhoz, és nekidőlök.

– Szarok a kibaszott kis lelkére! Pénzből élünk. Ő az elmúlt időszakban nem csinált mást, csak szórta két kézzel.

– Nem lett volna egyszerűbb kiiktatni?

Igor elém áll, majd közelebb hajol hozzám, és megtámaszkodik az asztalon, ezzel csapdába ejtve.

– Nem adott rá okot, hogy golyót eresszek a kibaszott fejébe. Ennyiért nem jár halál.

– És miért pont én?

– Munkát akartál, nem?

– De! – válaszolom, miközben keményen a szemébe nézek. – Ez…

– Nagy dolog.

– Egy nőt tenni ilyen felelős pozícióba…

– Más nők is betöltenek felelős pozíciót a szervezetben. De tény, hogy esetedben ez nagy dolognak számít. Viszont tudom, hogy megbirkózol a feladattal.

– Miből?

– Mit akarsz hallani? Dicshimnuszt? Mondjam el, hogy milyen kurva jó vagy? Vagy mennyire dögös? – Még közelebb hajol hozzám. – Hogy milyen izgatóan áll neked a hatalom? – Az ajka centiméterekre van az enyémtől. – Vagy azt, hogy kedvem lenne megbaszni ezen az asztalon? Az asztalodon…

– Mi tart vissza? – A hangom izgatottan cseng.

Ellöki magát tőlem, majd tesz egy lépést hátra, de a tekintete továbbra is rajtam marad.

– Ami történt…

– Megtörtént! – vág közbe. – Tedd a dolgod! Meglátjuk hogyan birkózol meg a feladattal.

– Ha bizonyítok neked… – én is ellököm magam az asztaltól, és elé lépek, majd a mellkasára teszem a kezem. Érzem a szívdobogását a kemény izmok alatt. Végig egymás szemébe nézünk, miközben én végigsimítok a mellizmától kezdve le egészen a hasáig, mire megfogja a csuklómat és megszorítja. – Ha bizonyítok, mit kapok cserébe?

– Mit akarsz? – kérdezi felvont szemöldökkel.

– Téged! – válaszolom határozottan, válaszul halvány mosolyra húzódik a szája.

– Hálálkodni akarsz?

– Ha úgy akarod, igen.

Megfeszül az állkapcsa.

– Tudom, min mész most keresztül.

– Fogalmad sincs róla! – Az arcizmai megfeszülnek, miközben még erősebben szorítja a csuklómat. Igor szenved. A gyász még mindig erősen uralkodik fölötte. Harag és gyűlölet irányítja. És mindaddig, amíg ez nem csillapszik, nem érek el hozzá.

– Segíthetek…

– Akkor hozd vissza az öcsémet és Dását! – Elengedi a kezemet, majd miután még egyszer mélyen a szemembe néz, sarkon fordul, és kimegy az irodából.

Sebzett fenevad, aki nem találja a helyét. Azt hiszi, a mérhetetlen vér és gyilkolás majd enyhíteni fog a fájdalmán. De ez nem igaz. Közhelyesen hangzik, de az idő a megoldás. Minden egyes nappal könnyebb lesz. Ám a lelke csak akkor fog végleg megnyugodni, amikor már nem szomjazik vérre.

Leülök az asztal mögé, kényelembe helyezem magam a hatalmas széken, majd felnyitom a laptop fedelét. Jelszóval védett. Sejtettem.

Felállok és a kivilágított bárpulthoz lépek. Már-már felháborító, milyen jó világuk van a klubvezetőknek. A tulajdonosról szót sem ejtek. Öntök magamnak egy pohár vodkát, majd visszamegyek az asztalhoz, és megállok előtte. A falon fiatal táncoslányok képei lógnak. Az egyik szebb, mint a másik. Vajon ők mikor veszítették el a lelküket? Egyáltalán van még nekik olyan?

Ahogy leteszem a poharat az asztalra, kivágódik az ajtó, mire felé fordulok. A vérig sértett és lefokozott volt vezető áll előttem. Becsapja maga után az ajtót, majd néhány lépéssel előttem terem.

– Ravasz egy kurva vagy te!

– Ugye nem felejted el, hogy kivel beszélsz? – Kihúzom magam. Megannyi hozzá hasonló férfival volt már dolgom. De az alvilági fickók mások. Gonoszabbak. Könyörtelenebbek…

A dühtől eltorzul az arca. Hirtelen megragadja a karomat, és a hátam mögé csavarja, majd lenyom az asztalra, és szorosan mögém áll. Érzem, ahogy a farka a fenekemnek feszül. Meg akarja mutatni, hogy ő a főnök. De csak mert hagyom neki. Ha felkapnám az asztalon lévő levélkést, egy szempillantás alatt a nyakába döfném. Átszakítanám az ütőereket. Egészen a gerincéig nyomnám.

– Amikor Igor elhozott a klubba, és te felléptél azzal a semmirekellő bandáddal, arra gondoltam, hogy téged kibaszott nagy élvezet lehet megbaszni. Belenyomni a kőkemény farkamat a hatalmas csöcseid közé. Beleélvezni a szádba.

– Milyen kár, hogy számodra ez csak egy vágyálom marad – gúnyosan felnevetek, mire az arcomnak feszíti a könyökét.

– A főnök basznivaló kis cicuskája vagy! Semmi több. – Előrelendíti a csípőjét. – Én is megbasznám azt a félelmetesen kerek seggedet. És még az is lehet, hogy élveznéd!

– Igor levágná a farkadat, te szarházi! – dünnyögöm.

– Igor agyát most elborította a szarság! Kinyírták az öccsét és a szukáját, és persze itt vagy te. – Rám hajol, és végignyalja az arcomat. – A kibaszottul szexi főnök, akiről mindenki beszél. – Elhúzódik tőlem, közben ahogy lazít a szorításán, kirántom a kezem, megfordulok, és orrba verem, de olyan erővel, hogy megtántorodik. – Te mocskos kurva! – motyogja, miközben vérző orrát szorongatja.

– Ha még egyszer hozzám mersz érni, megöllek!

– Te… – Tesz egy lépést felém, mire kinyílik az ajtó. Igor áll előttünk és minket néz.

– Csak nem megzavartam valamit? – kérdezi jókedvűen.

– Ugyan. Dehogy. – Lustán legyintek. – Vladóval megbeszéltünk néhány dolgot, nem igaz? – Ránézek, mire válaszul csak bólint. – Ja, és a jelszót még nem adtad meg – lebiggyesztem az ajkamat, mire az asztal mögé ront, és feloldja a jelszóval védett gépet. – Köszönöm – válaszolom elégedetten, amivel csak még jobban felbőszítem, tudom.

– Megyek… – Elindul az ajtó felé, de nem tud kimenni, mert Igor az útját állja.

– Mi történt az orroddal? Csak nem nekimentél az ajtónak? – Hamis mosolyra húzódik Igor szája, ami az én arcomra is mosolyt csal. A helyzet egyértelmű.

– Valami olyasmi – dünnyögi.

– Figyelni foglak, Vlado! Ha szarakodsz…

– Nem fogok!

– Helyes! Menj, szedd össze magad! – Igor félreáll, hogy ez a szerencsétlen kimehessen. Tudom, hogy nem ez volt az utolsó összetűzésünk. Biztos vagyok benne, Vlado azon fog dolgozni, hogy megbuktasson. De nem fog sikerülni neki. Én régebb óta űzöm ezt a játékot. És kurva jó vagyok benne.

– Mi történt? – kérdezi Igor számonkérőn.

– Semmi. Mint mondtam, megbeszéltük a dolgokat.

– Vlado nem fogja lenyelni a békát egykönnyen.

– Pedig úgy néz ki, muszáj lesz neki, nem igaz?

– De. Igaz. – Bólint.

– Egyébként nem kell aggódnod, meg tudom védeni magam.

– Ezt is tudom.

Nézzük egymást néhány pillanatig, közben nem mozdulunk. Feszítő, ugyanakkor idegőrlő ez a távolság, ami kettőnk között van. Mintha egy feneketlen szakadék lenne, amit halálos átugrani.

Én mégis nekirugaszkodom…

– Lesz egy megbeszélésem, később rád nézek. – Sarkon fordul és elindul, mire utánaszólok.

Rád nézek…

Mintha egy taknyos kölyök lennék!

– Ne aggódj miattam!

Megáll, de nem néz vissza rám.

– Nem aggódom. De szólj, ha kellek.

Kellesz…

Ismét bezáródik az ajtó, és magam maradok. Mivel Vlado volt olyan kedves, és feloldotta a gépet, ezért úgy döntök, átnézem a klub anyagait, és persze módosítom a jelszót is. Látni akarom a bevételeket és a kiadásokat. Ha ezzel nagyjából képbe kerülök, sínen leszek. Bizonyítani akarok, és bizonyítani is fogok Igornak. Most már ő is tudja.

Nem vagyok bárány a farkasok között…

{1} Hóleányka

{2} Orosz túrólepény, ami leginkább a túrógombócra hasonlít.