Ahhoz, hogy a SZK sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb sci-fi és fantasy regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más sci-fi rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

A fordítás alapját képező kiadás:

Karel Veselý

Kov

Listen, 2022

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Hanzelik Gábor

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Varga Balázs

A kötet fordítását a Cseh Köztársaság

Kulturális Minisztériuma támogatta.

ISBN 978 963 551 243 0

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2022 by Karel Veselý

© Hungarian translation 2025, Hanzelik Gábor

© Hungarian edition 2025, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

ÖRÖKKÉVALÓSÁG

2041

With a sigh I pass away

Falling into harmonic sleep

Then I’ll find my prophecies wasn’t lies

Falling into the abyss I come

I, I am dying

Death does heal me

In the cold winds of nowhere{1}

(Dissection: In the Cold Winds Of Nowhere)

Üres, sötét kórházfolyosó. A nyirkos falakon tenyészik a penész, a rosszul záródó ablakokon átfúj a szél, és én egy kerekes fémágyon fekszem, amelyet minden oldalról mar a rozsda.

1981-et írunk, és néhány órával ezelőtt születtem meg. Csak egy aprócska halom csont és bőr vagyok, levegőt venni is nehezemre esik. Tudatom még megszületőben van, a valóság kontúrjai még csiszolatlanok, éppen csak megfosztva az anyaméh biztonságától, nézek a körülöttem levő világ beláthatatlan, rémisztő ürességébe. Érzékelem, hogy a létezés ellenséges, és lényegénél fogva gyötrelmes – félelem és szorongás, ez az első, amit érzek.

Szülés közben komplikációk adódtak, eltartott néhány óráig, és mikor véget ért, a szülész megállapította, hogy szívelégtelenségben szenvedek, amelyet az elérhető eszközökkel nem tudnak gyógyítani.

„Néhány órát fog csak élni”, jelentette ki a szülészet főorvosa, ezért a nővér befektetett egy ágyba, és kivitt a műtő melletti elhagyatott folyosóra. Akkoriban állítólag ez volt a szokás.

Az életem nem jelentett semmit. A hideg üresség közepén vártam az elkerülhetetlen végzetet.

Anya nem is látott a szülés után, ereje fogytán eszméletét vesztette. Én lettem volna az első gyereke, korábban volt néhány vetélése. Most minden ígéretesnek indult, de az utolsó pillanatban valami nagyon félrement. A nyolcadik hónap kezdetén szörnyű hasfájás kezdte gyötörni, aztán megjelent a vér, az első üzenetem a világnak. Az orvosok műtéti úton kezdték meg a szülést, de én nem akartam kijönni.

Mikor anya magához tért, azt mondták, hogy nem éltem túl.

Ott kellett volna hagyniuk a hideg folyosón. Valószínűleg úgy bömbölhettem, mint egy eszelős, a világ egy kicsit sem tetszett nekem, és a következő hatvan év, amit itt akartam eltölteni, csak megerősített ebben a kezdeti érzésben. A Föld nélkülem is ugyanolyan jól elforogna, alig valaki venné észre, hogy nem vagyok itt.

Azonban létezésre ítéltek, anélkül, hogy bárki kikérte volna a véleményemet.

Bizonyos idő elteltével a folyosón megjelent egy fiatal orvos, a reggeli műszakból, aki véletlenül pont elment mellettem. Megijedt, és további kivizsgálásokat rendelt el. Visszavittek a szülészetre, ahol kiderült, hogy a szívzörej kezd elmúlni, és egészen jók az esélyeim a túlélésre.

Alig egy héttel később anyával el is hagyhattuk a kórházat, és én megtapasztaltam, hogy a világ a kórház ajtajain túl ugyanolyan szürke és ellenséges, mint a folyosó, amelyen életem első éjszakáját töltöttem. Az üresség hideg érintése, amely ott és akkor magával akart ragadni, követett életem minden ezután következő napján. Az üresség ezután velem maradt.

Az élet olyan volt, mint egy elviselhetetlen teher, amelytől mindenképp meg akartam szabadulni, de nem találtam meg hozzá sem az erőt, sem a bátorságot. Leginkább azért, mert tudtam, hogy véghez kell vinnem valamit. Valami nagyon fontosat.

Most megint egy kórház folyosóján fekszem, egy hordágyon. Öregember vagyok már, aki leélte groteszk módon üres életét, és végre készen áll távozni. Lehet, hogy ez pont ugyanaz a folyosó, a város és a kórház egész biztosan ugyanazok. Megint éjszaka van, betakartak egy büdös pokróccal, de még ezen keresztül is érzem az ablak mögött tomboló vihar beszökő hidegét. A hús fájdalmas agóniába süllyedt, az egyes sebekből sugárzó fájdalom eggyé olvad, és én érzem, hogy folyik el belőlük a vér. Ez a test már nem az enyém.

Harmonikus álomba zuhanok. A tudatom akadozik. Egyre nehezebben tudom kinyitni a szemem.

Utolsó belégzés. Tudom, hogy haldoklom, érzem. Nyugalom árad szét a testemben. Tudom, hogy most már mindent elengedhetek.

Megöltem.

Helyrehoztam életem legnagyobb hibáját, kihasítottam magamból a bűntudatot, és most nyugodtan távozhatok ebből a világból, amelyet úgysem éreztem soha az enyémnek.

Zuhanok egy szakadékba, az élet nekem olyan volt, mint egy betegség.

A halál gyógyír lesz.

VILÁG

1995

Black is the night, metal we fight

Power amps set to explode

Energy screams, magic and dreams

Satan records the first note{2}

(Venom: Black Metal)

A fültépő ricsaj hullámokként verődik a vakolatlan hideg falaknak, rázkódik, és beterít minket. A szívem úgy ver, mint egy üstdob, a levegőben érezni a statikus elektromosságot, ami mindnyájunkat összeköt.

Harcosok vagyunk, háborúban, az a küldetésünk, hogy zenével cincáljuk darabjaira ezt a világot. A gitáron Sátán, Evil ének és gitár, Komancs a doboknál, Tökfej gitár, és én a basszusgitáron. Még most is hallom. Fülszaggató, károgó zaj, nehézkesen összeálló primitív riffek, és a basszus, ami zavarodottan próbálja felvenni a tempót a primordiális blast beattel. Faragatlan volt, beteges...

...és gyönyörű. Amennyire csak a káosz tud gyönyörű lenni. Abban a pincehelységben annyira élőnek éreztem magam, mint soha előtte, és soha utána. Életem hátralevő részében úgy tűnik majd, hogy a valóság szüntelenül szétfolyik a kezem között, viszont ott és akkor volt egy olyan érzésem, hogy a közelében vagyok.

Tizenöt, tizenhat lehettünk, nem több. A fejemben csodálatos zűrzavar, a testemben pedig a vágy, amelynek célja nincs, ennek ellenére be akar teljesedni. Vak, háborgó, pusztító.

Csoda, hogy a kis kompániánkat Komancs szülei beengedték a pincéjükbe, de valószínűleg nem tudtak ellenállni a lelkesedésünknek. Felszerelést és hangszereket szerezni ugyanilyen könnyű volt.

„Srácok, tényleg metált akartok játszani? Szerintem még megvan a gitárom és az erősítőm a garázsban, nézzetek be, odaadom.”

Szinte azonnal megvan mindenünk, amire szükségünk van. A fegyverzetünk. Készen állunk, hogy harcba induljunk.

Mikor a gitár karcos hangja először szeli át az áporodott helyiség rothadó burgonyától bűzös levegőjét, a hideg futkos a hátamon. Pont itt, a mennyezetről lelógó koszos villanykörte fénye alatt, született valami, ami csak a miénk volt. A hang, akár egy borotvapenge, belehasít a húsba, egy olyan kód, amely elválasztja a mi valóságunkat attól, ami odakint van.

Alig érünk a hangszereinkhez. Kipróbálom, mi történik, ha éppen csak hozzáérek egy húrhoz a basszusgitáromon, mire az mély hangot ad ki, pucérat és vaskosat, mint a pince falán függő régi naptárban pózoló színésznő combjai. Próbálom felidézni azokat a fogásokat, amiket egy fanzinban láttam, és fokozatosan megszületik az első nehézkes, esetlen, dallamszerűség. Tu-dum-du-dum. Soha többé nem sikerül előcsalogatnom a húrokból semmit, ami gyönyörűbb, tisztább volna.

Kicsit később, aznap éjszaka úgy zenélünk, mintha tönkre akarnánk tenni a hangszereinket. Úgy játszunk, mintha az volna a terv, hogy romba döntjük a pincét, és a házat is fölötte, a várost a levegőbe röpítjük, megöljük az egész világot. Mindent pont akkora mértékben gyűlölünk, amennyire csak egy tizenöt éves ember tud gyűlölni. Akkor az a nyers energia szinte tapintható volt – feszített izmok, összeszorított fogak, hunyorgó szemek, eltökélt arckifejezések.

Ez a metál. A zene, amely annyira kemény, hogy szét lehet verni vele minden mást – bármit, amiről a halandók azt hiszik, hogy szilárd és törhetetlen. És ez az a pillanat, amikor a kezünkbe kapjuk ezt a félelmetes fegyvert.

Az iskolában másra sem tudok gondolni, csak hogy mikor vehetem újra a kezembe a basszusgitárt, és cirógathatom a húrjait. Otthon is szorongatom a szobámban, nem számít, ha nincs ott a felszerelésem, addig szorongatom, hogy elfehérednek az ujjaim, hogy elkezd folyni belőlük a vér. És mikor elalszom, az ujjaim álmomban a fogólapon táncolnak.

Egy ideig eltart, míg megtanulom megszelídíteni a húrokat, és rájuk erőltetni valamiféle rendet. Ugyan alig lehet majd hallani abban az őrült ricsajban a hangszeremet, de valahol mégis ott lesz, fogságba esve abban az állatias zsibongásban.

Ha visszaemlékszem a korszakra, mikor tizenöt éves voltam, mindig a szűnni nem akaró nyugtalanság jut eszembe. A kényszer, hogy mozgásban legyek, láttassam magamat, alkossak, pusztítsak, vagy a legjobb: mindet egyszerre. Az energia, ami sosem párolog el, és velem van reggeltől, onnantól fogva, hogy kinyitom a szememet. Mindig vigyázzban. Feszülten. Anélkül, hogy gondolkodtunk volna rajta, pontosan ezt akartuk beleszőni a zenénkbe – metált csinálni, ami pontosan ugyanolyan, mint amilyenek mi voltunk: dühösek és nyugtalanok.

Természetesen nem sikerült. A fejünkben mi voltunk minden idők legbrutálisabb zenekara, mikor azonban meghallgattuk a felvételt a szalagról, úgy hangzott, mintha valaki a lépcsőn lehajítana egy vödröt a pincébe. Kétségbeesettek voltunk, de a kétségbeesésünk csak tovább hajszolt.

Komancsnak volt egy szabálya, ami szerint zenélés közben nem szabad gondolkodni. Ki kell kapcsolni a tudatot, és hagyni játszani a belsőségket, a legundorítóbb, leggusztustalanabb szerveket, amik maguktól tudják, hogy kell hangzania a gonosz zenének. A valódi gonosz az emberekből fakad, mondogatta. Valószínűleg olvashatta valahol. Állandóan magazinokat és könyveket olvasott. Autodidakta módon tanult meg angolul, fanzinokat járatott, és norvég meg angol emberekkel levelezett. Rendes gyereknek nézett ki, jó jegyei voltak, de valami a belsejében visszatarthatatlanul a normális világon túlra vonzotta.

Tizenöt évesen az ember amúgy sem gondolkodik – hagyja, hogy vigyék az ösztönei. Néha gyakorolnunk kellett, terveznünk, beszélgetnünk, bevonni az értelmünket, viszont a zöme annak, amit a zenekarban csináltunk, egészen intuitívan jött. A dolgok a bennünk levő energiával összhangban léteztek, elég volt csupán mindent szinkronba hozni.

* * *

Sátánnal a középsuliban ismerkedtünk meg. Csak két évvel volt idősebb, magas, vállas alakjának köszönhetően azonban úgy nézett ki, mint az idősebb, sokkal tapasztaltabb unokatestvérünk. Kinézetével elérte, hogy senkiben fel sem merült a kétely, hogy milyen zenét hallgat – lyukas farmer, felvarrókkal teli fekete motorosdzseki, hatalmas orr, és a rossz borotválkozás eredményeként ott maradó szőrpamacsok éktelenkedtek pattanásokkal teli arcán. Mindig a lehető legmegátalkodottabb kifejezés ült az arcán, azt hiszem, sosem láttam mosolyogni. Mikor végigment az iskola folyosóján, messziről kitűnt a tömegből, nem lehetett nem észrevenni. Mindenki tudta, kiről van szó.

Az a hír járta, hogy hatalmas gyűjteménye van metálkazettákból, amiket pénzért átmásol. Akkoriban faltam a Pestilence-t meg a Napalm Deathet, a rádióból játszottam fel számokat kazettára, de többet akartam.

És a „több” kulcsai nála voltak.

A kapcsolatunk eleinte színtisztán üzleti jellegű volt. Egy írógéppel írott lista, rajta zenekarok és az albumok címei, a kiadás dátumaival. És mellettük ott sorakoztak az árak. Kazettával vagy anélkül. Évekkel később, mikor hitelt szerettem volna felvenni a bankban, újra eszembe jutott a lista precizitása, ahogy a kamatokat felsoroló táblázatot néztem. Ugyanaz a rideg kérlelhetetlenség.

Minden hosszabb szünetben sor állt a padjánál. És ő jegyzetelt, felírta a neveket, eltette a pénzt, és borzasztóan fontosnak nézett ki, mintha több lenne, mint tizenhét. A metál forgalmazása átkozottul komoly dolog volt. A kazettákat külföldről kapta, és egész délutánokat töltött a másolásukkal a szülei japán hifi-lejátszóján. Teljesen a szenvedélyévé vált ez az üzlet.

Ez a találkozás kicsit feszültté tett, és sokáig nem is szántam rá magam. Kétlem, hogy az első alkalommal egyáltalán megjegyezett volna magának. Valószínűleg nem is nézett a szemembe.

– Név, osztály, a kazetta száma, kazettával vagy anélkül.

Minden végtelenül hatékonyan zajlott, az adatokat felírta a kis noteszébe, és én csak arra vártam, mikor jön a lelketlen „következőt”. Elhangzott, és én mentem a saját dolgomra, boldogan, hogy egy hét múlva otthon betehetem a lejátszóba a kazettát, amiről addig csak olvastam. Ráment a zsebpénzem nagy része, de a metál mindennél fontosabb volt.

További három hónap telt el, és rengeteg üzletet kötöttünk, mire Sátánnak feltűnt, hogy nem csak egy újabb pózer vagyok, és hogy komolyan veszem a metált. Megtudta, hogy Evillel és Tökfejjel van valami bandaféleségünk. Tulajdonképpen inkább csak beszéltünk erről, mintsem valóban gyakoroltunk volna, nekem még rendes hangszerem sem volt, ennek ellenére úgy döntött, hogy ad nekünk egy esélyt. Mikor a motorosdzsekit viselő magas alakja megjelent az osztályban, mindenki elhallgatott.

– Gitározom, van egy dobosom, csatlakozzatok hozzánk!

Tátott szájjal bámultam. Nem történt még olyan, hogy egy két évvel idősebb srác bejött az osztályunkba, és úgy beszélt velünk, mintha vele egyenrangúak volnánk. Ráadásul pont ő!

Természetesen rábólintottunk.

Evillel és Tökfejjel már az általános óta barátok voltunk. Ők ketten végigjárták a Motörhead, Iron Maiden és Judas Priest által lefektetett utat, amely a Metállicához és a Slayerhez vezetett, és egy kicsit később én is csatlakoztam hozzájuk. Szerettük ezt a zenét, és valami hasonlót szerettünk volna csinálni, csak nem igazán tudtuk, hogyan kell.

Mikor Sátántól kaptam egy régi, ütött-kopott basszusgitárt, amin korábban az apja játszott néhány alkalommal, eleinte nem tudtam, hogy mit kezdjek vele. Nehéznek, ügyetlennek tűnt, nem tudtam kicsikarni belőle semmi értelmeset. Megpróbáltam a lemezek hangzavarából kifejteni a basszushangokat, a tévéből ellesni a fogásokat más basszerosoktól, de javíthatatlanul a teljesen kezdők szintjén maradtam.

Evilnek ezzel szemben elég volt kézbe vennie a gitárt, bedugni és játszani rajta. Azt állította, akkor először fogott hangszert, de úgy nézett ki, mintha egész addigi életében zenélt volna. Én csak próbálkoztam, ő egyből megfejtette a kódot. Neki nem kellett tanulnia a metált, ő élte, egyszerűen az élete része volt. Egyébként is, ő hasonlított a legjobban azokra a fanzinok fekete-fehér fotóin látott misztikus alakokra, akiket Komancs mutatott nekünk. Már általános óta hosszú haja volt, farmereit a kötelező katonai szolgálatot teljesítő bátyjától örökölte, az arcán pedig állandóan ott ült az az undor, amely pontosan kifejezte, mit gondol a világról maga körül. Basszátok meg! Gőg, arrogancia és rosszul leplezett agresszió keveréke.

A szüleimnek egyáltalán nem volt ínyére, hogy egy ilyen Evil-féle alakkal barátkozom. Apa azt mondta, hogy egy senkiházi, akiből úgyis börtöntöltelék lesz. És hogy a szülei elfelejtették rendesen felnevelni. Ettől csak még fontosabbnak tűnt, hogy Evillel találkozgassak – vele lenni fertőző, mámorító volt. Mivel állandóan és minden helyzetben spontánul viselkedett, képes volt mindig megtalálni a megfelelő hangot, vagy nevetésbe fojtani egy feszült pillanatot. Egy ügyetlenkedő, pattanásos tininek elérhetetlen példaképnek tűnt, egy olyan ember mintaképének, aki képes volt megszabadulni mindentől, ami visszatartotta. Miközben az én életem azzal telt, hogy feszülten figyeltem saját magamat, és merengtem a lehetőségeimen, ő egyszerűen csak megvalósította őket, anélkül, hogy bárkitől is engedélyt kért volna. Itt és most. Veszettül, gyorsan, teljesen figyelmen kívül hagyva a következményeket. Próbák, tévedések.

Tökfej számomra mindig egy kicsit rejtély volt, észrevétlen, szerény fiú, aki úgy járkált mindenhova Evillel, mintha az árnyéka volna. Szerette a számítógépeket, de nem beszélt sokat – a metál iránti elkötelezettségéről csak a hatalmas hajkoronája és a zenekarlogós pólói árulkodtak. Valószínűleg ez volt az egyetlen valódi kvalifikációja, ami miatt bekerült a bandába. Gitáron inkább szimbolikusan játszott, de Evil állította, hogy a banda számára nélkülözhetetlen.

* * *

Mikor először összejöttünk így öten, rájöttünk, hogy csak nekem nincs becenevem.

„Aki metált játszik, annak kell hogy legyen egy metálos neve. Ez tükrözi a belső lényegét, amelynek semmi köze a környező világ értelmetlenségéhez.” Komancs mindenre tudott valami hasonló bölcsességet.

Ő a saját becenevét a középiskola első osztályában kapta, mikor a polgári nevelés órán azt a kommunista rezsimet védte, amit az ország akkoriban alig vetett le magáról. Valószínűleg provokálni akart, szembemenni mindenkivel. Később értettem csak meg, hogy az apja oltotta ezt belé, aki gyári munkás volt, a kommunista párt tagja, és soha nem szűnt meg hinni abban, hogy létre lehet hozni egy olyan társadalmat, amiben mindenki egyenlő lesz. A korszak viszont más célokat követett. Komancs így inkább gúnynevet kapott, de ő ezzel azonosult, és büszkén viselte.

Evil a saját nevét egy Metállica-szám miatt választotta, abból az időszakból, amikor az a zenekar még ért valamit. A főhős végignézi benne az anyja halálát, és arra készül, hogy megbosszulja a gyilkosain. Eredetileg a Diamond Head száma volt, de James Hetfield a Metállicából azért akarta feldolgozni, mert a haldokló nő képe közelebb hozta a saját élményeit az anyjáról, aki rákban halt meg, mikor Hetfield még gyerek volt. Evil is átélte ugyanezt, és akárcsak Hetfield, első sorból nézhette végig, ahogy egy hozzá közel álló ember elmegy. Abban a szövegben, amit valami fanzinban olvastunk, a nő egy boszorkány volt, akit az újkor kezdetén megégetett a csőcselék. Az ellenség, akin a szám főhősének bosszút kellett állnia, egyértelműen azonosítható volt. Hetfield és Evil anyjának haláláért azonban senkit sem lehetett felelősségre vonni, ezért nem maradt más lehetőségük, mint haragudni az egész világra. És úgy létezni, hogy fogalmuk sincs, hogyan álljanak bosszút.

Evil nevét persze senki sem az angol kiejtésnek megfelelően ejtette, még ő maga sem. Nem is tudtuk, hogyan kellene. Az angolt az iskolában a régi orosztanárnők tanították, akik két leckével jártak előttünk a tankönyvben, és a zenékből, a sikoltozásban, esélyünk sem volt, még arra sem, hogy megmondjuk, hol egy szó kezdete és vége. A szövegeket fanzinokban olvastuk, szótárral próbáltuk megfejteni, a helyes kiejtés azonban teljesen a hatáskörünkön kívül maradt.

Tökfej azért volt Tökfej, mert kevés jelét mutatta a tudatosságnak, és a homlokára volt írva, hogy egy szánalomra méltó félnótás. Egyszerűen ez a név illett hozzá a legjobban.

És Sátán? Ő az idők kezdete óta Sátán volt. Az egész iskola így ismerte, és lényegében soha senkinek nem jutott eszébe megkérdezni, hogy kapta ezt a becenevet. Egyszerűen mintha kinőtt volna belőle a születésekor, mintha jelentéktelenebb szereplő neve nem is lett volna méltó hozzá, csakis a poklok uráé. Az igazi neve, amin a tanárok szólították, egyébként az volt, hogy Kristián – ami eléggé megalázó lehetett egy olyasvalakinek, aki kedvelte a metált.

„Amint betöltöm a tizennyolcat, nevet változtatok”, mondogatta, és kétség sem fért hozzá, hogy így is fog tenni. Ha az osztálytársai közül szólította valaki ezen a néven, az azonnal kapott a pofájára.

Mindenki megszabadult a régi identitásától, csak egyedül én nem találtam megfelelő nevet magamnak. A többieket már kicsit bosszantotta is, a próbateremben már nem is szólítottak a keresztnevemen, mintha megegyeztek volna, hogy a külvilág dolgai egyáltalán nem tartoznak oda. Elhangzott néhány javaslat, néhány nagyon brutális név is, amire minden metálrajongó büszke lenne, de ezek közül egy sem fogott meg. Úgy illettek rám, mint egy rosszul szabott ing.

Végül magamnak kellett megtalálnom.

Nik, a senki. Egy elég fura név, ami eredetileg viccnek indult. Sátán az egyik felvételünk hallgatása közben ironikusan megkérdezte, hogy ki játszik a basszusgitáron, mire azt feleltem, hogy „Senki”. Evilnek azonnal megtetszett, és én is beláttam, hogy ez pont én vagyok. Az ember, aki legszívesebben nem is lenne, nyom nélkül eltűnne ebből a világból, nem venne részt a világ értelmetlenségeiben, amit a többiek elvárnak tőle. Aki láthatatlanná vált, egyszerűen egy senkivé.

Visszaemlékeztem a születésem körülményeire, amelyekről anya mesélt. Milyen kevésen múlott, hogy végül nem lettem valóban senki. Néha megpróbáltam elképzelni a világot, amelyben a létezésem nem történt meg. Máshogy nézne ki? Valószínűleg nem... hiszen egy senki voltam.

A vég kezdetének borítójára végül a Nik került, és később a bandán kívüli emberek is így szólítottak, én azonban sosem felejtettem el, hogyan született a név, és mit jelent. És egész életemben azon dolgoztam, hogy értelemmel töltsem meg. Az iskolában gyakran tapasztaltam, hogy láthatatlan vagyok. Amikor testnevelésórán csapatokba szerveződtünk, gyakran én maradtam utolsónak. A lányok számára nem léteztem, a szüleimet egy idő után már nem érdekeltem, és csak néhány barátom maradt. A láthatatlanságtól valójában sosem szabadultam meg. Mikor aztán felnőttként az utcán sétáltam, ha valaki szórólapot osztogatott, engem általában hagyott elmenni maga mellett, anélkül, hogy megpróbált volna adni egyet.

Végül megtanultam ezt a képességemet kihasználni. Kellemes volt elrejtőzni a saját jelentéktelenségem mögé, és az unalmas órák alatt metálzenekarok logóit firkálgatni a füzetembe, miközben senkit sem zavartam. A padban ülve annyira hatásosan tudtam elvegyülni a környezetemmel, hogy a tanárok a véletlenszerű feleltetések alatt teljesen figyelmen kívül hagytak. Az iskola bunkói sem vettek észre, az ő szemükben valószínűleg csak olyan céltáblának tűntem, aki miatt megmozdulni is kár lenne.

Megszoktam azt is, hogy zenélés közben is az árnyékban maradjak. A basszusom ott volt valahol, de illett hozzá az észrevétlenség, az, hogy csak alig érzékelhető vibrációk formájában létezett, amelyek át- meg átszőtték a felvétel egészét. Bebeszéltem magamnak, hogy így legalább a bandának fontos vagyok.

Sátán és Evil teljesen másfélék voltak – a színpadon mindig ők álltak elöl, és büszkén mutogatták a világnak a tesztoszteronszintjüket. Azt akarták, hogy imádják őket, de nyugodtan akár utálhatták is, a lényeg az volt, hogy látszódjanak – lebontani a világ merevségét, feltépni a síri csend fátylát, lyukat égetni a valóságba. Szétrúgni a seggeket.

És azt szó szerint. Ki nem hagytak volna egy lehetőséget, hogy valakibe belekössenek. Mintha a felcseperedéssel felszabaduló energia a testükben eljutott volna a kritikus pontra, és nekik ettől valahogy meg kellett volna szabadulniuk. Keresték a bajt, provokáltak, akit csak megláttak – az iskolafolyosón, az utcákon vagy a parkban odakiabáltak az arra sétálóknak, és ha az áldozatnak ez nem tetszett, vagy nem vette észre a csapdát, borzasztó örömmel mentek bele a balhéba.

Néha győztesen kerültek ki ebből, néha pedig kaptak a szájukra, és a monoklijaikkal és véraláfutásaikkal úgy néztek ki, mint a kivert kutyák. Amint a sebeik begyógyultak, újrakezdték a provokációt. Javíthatatlanok voltak.

Egyszer belekeveredtem én is egy balhéba egy csapat hokistával. Hármasban sétálgattunk iskola után, nyári délután volt, Evil és Sátán azt csinálták, amit általában. Rugdosták a kukákat, a leparkolt kocsikat, a hullámlemez kerítést, vagy csak ijesztgették az embereket, akik szembejöttek nekünk az utcán. A pubertás büszkeség menete volt – nesztek, mi vagyunk azok, vegyetek észre, csodáljatok, vagy nyugodtan undorodjatok tőlünk, csak kurvára ne ignoráljátok, hogy itt vagyunk!

A téli stadionnál ott állt öt srác, sporttáskákkal és hokiütőkkel. Valószínűleg a buszukra vártak, mind két méter körül lehettek, és a pólóik alatt kirajzolódtak az izmaik. Evil és Sátán azonban annyira elvakult volt, annyira megrészegültek a saját fiatalkori dühüktől, hogy teljesen figyelmen kívül hagyták a túlerőt. Odakiáltottak valami olyasmit, hogy „Mi van, jéghercegnők, osztozkodtok, hogy ki kit fog leszopni?”, és a többi már a megjósolható forgatókönyv szerint történt.

Azt kár lenne tagadni, hogy volt bennük kurázsi, de ezúttal hamar leesett nekik, hogy most ráfaragtak. Sosem láttak messzebbre, mint az a pár másodperc előre. Én megfontoltabb voltam, és sejtettem, hogy mi fog történni. El akartam húzni a csíkot, mielőtt azonban észhez tértem volna, az egyik izompacsirta ökle az arcomban landolt. A világ elsötétült, és én térdre rogytam. Evil is kapott egyet, és mellém rogyott. Ő eléggé jól megnőtt, de közben csont és bőr is volt, az izomtornyok ellen esélye sem lehetett. Egyedül Sátán tartotta magát, és a két hóna alá kapta két hokista fejét. Nemsokára, egy gyomorütést követően, aztán ő is kapitulált, a szájából véres nyál fröccsent ki. A járdára rogyott.

Csakhogy Sátán soha nem ismerte el a vereséget. Egyből felpattant, és ököllel a legközelebbi hokistának esett, és egyetlen ütéssel a földre vitte. Az izompacsirtákat meglepte az ellenállás, azt gondolták, hogy ennek a sztorinak már vége van, már majdnem hagyták is az egészet a fenébe, de ilyen vadságra nem számítottak.

„Te geci, hagyd őt békén!”, ütötték őt ketten, de Sátánnak esze ágában sem volt tágítani. Sosem láttam még embert, akiből térden állva ekkora eltökéltség sugárzott, hogy ne adja fel. Egyik ütést kapta a másik után, az arca piros-kék monoklitengerré változott, de a szeméből sütött a vadság és az erőszak. Még fekve is, lábon ragadott egy hokistát, és levitte a földre.

Ez bátorságot adott nekünk is, Evillel felpattantunk, és mindketten nekiestünk egy-egy ellenfélnek. Én magam lepődtem meg a legjobban, mikor a jobb kezem előrerepült, és orrba vágott egy srácot, aki egy fejjel magasabb volt, mint én. Máig sem tudom, honnan vettem ehhez az erőt. Megtántorodott, és olyan ügyetlenül lépett a másik lábára, hogy megbotlott, és elesett. Odaugrottam, és gondolkodás nélkül még egyszer hasba rúgtam. Felnyögött, és embriópózba tekeredett. Így feküdt az a hokista is, akit éppen Evil ütlegelt.

A harc egyből más színezetet kapott. Újból összeszedtem a bátorságomat, és nekimentem a következő fickónak, akinek már folyt az orrából a vér. Beleütöttem egyet az arcába, előbb jobbal, utána ballal. Fortyogott bennem valami, kalapált a szívem, az ízületek a karomban égtek a fájdalomtól, de vért akartam látni, érezni, ahogy az öklöm a bőrrel bevont csontnak ütődik, ahogy eltorzítja, átszervezi és feltépi a sejtek szövetét.

Aki messziről nézte ezt a harcot, valószínűleg nem hitt a saját szemének. Három csont és bőr metálos elkalapált öt hokistát, akiknek fogalmuk sem volt róla, hogy mi történik. Ez szembement a természet törvényeivel, de minket a nyers harag hajtott, valami olyasmi, ami egy pillanatra a hétköznapi lét határain túlra űzött bennünket. Itt nem működtek a természet törvényei, a metálnak hála megtaláltuk magunkban a brutális gitárriffek és a gyors lábdobok energiáját – mi tudtuk, hogy ez az. Nálunk volt az erő kulcsa, amely nem ebből a világból származott. Ők csak tompa izmok húshegyei voltak, mi viszont kaptunk valamit pluszban.

Győztünk. Hárman a földön feküdtek, a maradék kettő lelécelt.

Véresek voltunk, tele véraláfutásokkal, szipogtunk, de szemmel láthatóan büszkék voltunk a győzelmünkre. Ahogy a harci lendület lejjebb apadt, magamhoz tértem. A testem különböző helyeiről sugárzott a fájdalom, de engem lenyűgözött a változás, amin keresztülmentem. És ez az elragadtatás, ez a tiszta, semmi által nem vezérelt durvaság.

Ezután semmilyen hasonló balhéban nem voltam. Nekem ehhez túl félénk a természetem. De azt a belőlem fakadó erőt, azt az állatias, ősi agressziót, amelynek köszönhetően a világon bárkit le tudtam volna győzni, sosem felejtem el. Mindig ott volt, évtizedekig szunnyadt valahol a mélyben, mint egy ketrecbe zárt bestia.

Valójában később még egyszer szükségem volt rá.

„A metálnak kell uralkodnia a világon.” Ültünk a próbateremben, egy jointot adogattunk körbe, Sátán beszélt. „Képzeljétek csak el, az egész világ metált hallgat, és úgy él, ahogy élnie kell. Ahogy mi élünk. Szarni a szabályokra, szabadon élni, keménynek lenni.”

Néha folytattunk ilyen borzasztóan nagy eszmefuttatásokat borzasztóan nagy dolgokról. És semmi sem lehetett nagyobb, mint a metál.

„De hogy képzeled ezt el? Hiszen most valami olyasmiben élünk, amit képviseleti demokráciának neveznek?”, ellenkezett Komancs. „A többség elnyomja a kisebbséget, akik máshogy akarnak élni. Győz az átlagosság, a valódi keménység mindig felhígul a puhányságban.”

„Nem tudom. El kell jönnie a forradalomnak. A metálforradalomnak! Feje tetejére állítjuk a világot, és már semmi sem lesz többé ugyanolyan.”

„Ehhez kellene egy metálpárt, amire az emberek szavazhatnának a választásokon.”

„A világ a metálra áthangolva. Hát nem volna gyönyörű?”

Vagy öt percet nevettünk ezen az elképzelésen. Úgy be voltunk tépve, ahogy az a nagykönyvben meg van írva, félig öntudatlanul, megrészegültünk a gondolattól, hogy minden, amit gyűlölünk, eltűnhetne, és eljöhetne a paradicsom. Vagyis a pokol.

„Lejátszok nektek most valamit.” Sátán előhúzott a zsebéből egy kazettát, amire semmi sem volt írva. Felfedezésekkel általában Komancs hozakodott elő, ő csak a piac igényeit figyelte. Ez most azonban más volt. Kivette a kazettát a dobozából, és belenyomta a lejátszóba.

„Fogjátok be, és hallgassátok!”

Elhallgattunk, és a rituális élmény előérzetével hallgattuk, ahogy a szalag súgásából kirajzolódik a legdémonibb gitárriff, amit valaha hallottam. Koszos, primitív és ugyanakkor kidolgozott. Szigorú, feszes, de brutálisan pontos, akárcsak a basszus és a dobok, amelyek egy pillanattal később csatlakoztak. Nem volt szükségük egy hanggal sem többre, minden a maga helyén volt. Nemsokára meghallottuk az énekes síron túli károgását, inkább a belsőségeivel, mint a hangszálaival énekelt.

Az egész sötétnek, fagyosnak és fájdalmasnak hatott, mintha valaki az ereje fogytán a sárban vonszolná magát, csakhogy a figyelmesebb meghallgatás után észrevettük, hogy a ritmus hihetetlenül gyors. Annyira gyors, hogy az egész úgy hatott, mintha valami szónikus maszatot hallgatnánk, amelynek alig lehet érzékelni a körvonalait. Ez valami teljesen új volt, a brutalitás új szintjeit elérő metál.

„Ez meg mi? Ez tényleg kurva menő.”

„Darkthrone. Ezt black metalnak hívják, és most jelent meg Norvégiában. Kicsit olyan, mint a régi Venom, Bathory vagy a Mercyful Fate, csak kicsit brutálisabb.”

Egy jelenés volt. A zene, amely a pokolból származott, ugyanakkor a legmélyebben eltemetett énemhez beszélt. A lelkem legsötétebb zugaiban matatott az énem ismeretlen, elrejtett rétegei között. Mintha abban a pillanatban rácsatlakoztam volna valamire, amiről nem is tudtam, hogy szükségem van rá. Azonnal tudtam, hogy nem tudok tovább élni enélkül.

Ez volt az a metál, amire vártunk. Tiszta, koncentrált gonoszság, amely mindannyiunkat a sötét oldalra rántott. Attól a pillanattól fogva tudtuk, milyen zenét akarunk csinálni. Egyszer csak itt termett. A sötétség testté lett, és utat mutatott.

A világ egyik napról a másikra megváltozott, és hirtelen minden máshogy lett, vagy mi láttuk teljesen másképp. Fekete sötétséggel fedve egyszerre más varázsa lett, és mi megpillantottuk, ahogy a mindenség hajlataiból démonok másznak elő, és visszaveszik, amit a fény elragadott tőlük. Korábban nem láttuk őket, a gonosz nyomvonalait, amelyek világunk évezredek óta rejtett, valós lényegét mutatják. Most már azonban tudtuk, hogy minden visszatér a kezdeteihez. Hogy mi visszavisszük. Közösen. Történjék bármi.

{1} Sóhajjal múlok el
harmonikus álomba zuhanva
Látom, hogy próféciáim nem voltak hamisak
A mélységbe zuhanok
Én, én haldoklom
A halál meggyógyít
A Semmi hideg fuvallataiban

{2} Fekete az éj, fémmel harcolunk
Robbanásig feltekert hangládák
Az erő sikolyai, varázslat és álmok
Sátán veszi fel az első hangunk