Amy Ruttan

Dupla boldogság

Carol Marinelli

Papíron tökéletes

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Amy Ruttan, 2021 – Vinton Kiadó Kft., 2024

A SZÍVHANG 740. eredeti címe: Twin Surprise for the Baby Doctor

(Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Magyarra fordította: Gaáli István

© The SAL Marinelli Family Trust, 2005 – Vinton Kiadó Kft., 2024

A Szívhang 741. eredeti címe: Needed: Full-time Father

(Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2011)

Magyarra fordította: Molnár Ági

Nyomtatásban megjelent: a SZÍVHANG 740–741. számában, 2024

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-916-7

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2024

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Amy Ruttan

Dupla boldogság

1. FEJEZET

Jó nap lesz ez a mai, Adeline bizton érezte, és önkéntelenül is elmosolyodott, miközben a San Diego Mesa Kórház folyosóin lépkedett. Dr. Oleson, aki a legfőbb vetélytársa volt a dr. Wilder ösztöndíjáért folytatott versenyben, elfogadta a New York-i állást.

Most már semmi sem állhat az útjába! Néhány hónapon belül megkapja a nyugati part egyik legrangosabb ösztöndíját. A sok kemény munka végre meghozza gyümölcsét.

Letörölhetetlen mosoly ült ki az arcára.

– Csak úgy ragyog ma, dr. Turner – jegyezte meg az egyik nővér, miközben átnyújtott neki egy kórlapot.

– Meg is van rá az okom. Dr. Oleson elfogadta az állást New Yorkban.

A nővér felvonta a szemöldökét.

– Nem is tudtam, hogy ennyire közel állnak egymáshoz, hogy maga örül az új állása miatt.

– Nem állunk közel, de tudod, hogy mi voltunk a legnagyobb esélyesek az ösztöndíjra. Oleson jó volt, de az utamban állt. Most meg már nem.

A nővér összepréselte az ajkát, és Adeline-nak összeszorult gyomra.

– Mi az? – kérdezte. – Amikor ilyen arcot vág…

– Van egy új segédorvos, most érkezett a texasi Houstonból.

A nővér a fejét rázva elsétált, és Adeline-ból hirtelen elpárolgott az optimizmus. Most már rettegett, mit hoz a mai nap, és tűkön ülve várta, hogy találkozzon az új vetélytársával.

Dr. Wilder az új orvossal beszélgetett, akit Adeline csak hátulról látott. Magas volt, százkilencven centire saccolta. Amikor megfordult, a lány szíve kihagyott egy ütemet. Szótlanul bámulta.

Még soha nem találkozott ilyen jóképű férfival. Sötét szeme ragyogott, barna haja enyhén hullámos volt. Lágy mosoly játszott a szája szélén, és gödröcskék voltak az arcán. Amikor a férfi tekintete ráesett, Adeline-on áramütés futott végig. Forróság szökött az arcába, és nagy bosszúságára elpirult.

Régóta nem tapasztalt ilyet – pontosabban Gregory óta… Sietve elnyomta a gondolatot.

Dr. Wilder megfordult, és meglátta.

– Á, dr. Turner! Hadd mutassam be az új kollégát, aki átveszi dr. Oleson helyét. Dr. Adeline Turner, dr. Elias Garcia. Houstonból érkezett hozzánk.

Dr. Garcia újra rámosolygott a lányra, és olyan tekintettel nézett rajta végig, hogy Adeline-nak kellemes borzongás futott végig a gerincén. Ideges lett.

– Örülök, hogy megismerhetem, dr. Turner.

Dr. Garcia kezet nyújtott neki, és Adeline vonakodva fogta meg.

– Hasonlóképpen.

Csak ennyit bírt kimondani. Az ösztöne sosem tévedett, és ezúttal azt súgta neki, hogy ez a férfi bajt hoz rá. A tetejébe meg pokolian szexi! Nyugtalanította, hogy ilyen hatással van rá: hogy máris vonzódik hozzá.

– Dr. Turner, szeretném, ha segítene dr. Garciának beleszokni az itteni dolgokba, és együtt bocsátanák el a gyógyult betegeket.

Adeline arcán elhalványult a műmosoly.

– Úgy volt, hogy ma én végzem a konzultációt.

Dr. Wilder hűvös pillantást vetett rá.

– Maga megmutatja dr. Garciának a klinikát, és kiállítja az elbocsátópapírokat.

– Rendben.

Adeline csalódott volt: már egy hónapja arra várt, hogy egyedül végezze a konzultációkat, erre most az új kollégával kell foglalkoznia, aki ráadásul a közvetlen vetélytársa. Magában mérgelődött, de nem tehetett semmit.

Dr. Wilder egyedül hagyta dr. Garciával. Adeline először hallgatott, mert nem jutott eszébe semmi.

– Átadhatná nekem a leletek felét, a másik fele pedig a magáé – javasolta dr. Garcia, megtörve a csendet. – Akkor munkához láthatok.

– Tessék?

Dr. Garcia bosszúsan karba tette a kezét.

– Nézze, nincs szükségem bébiszitterre. Az ösztöndíj miatt vagyok itt, úgyhogy legyen szíves, adja ide az aktákat most azonnal, hogy elkezdhessem.

Adeline is összefonta a karját, és tett egy lépést előre.

– Nos, én sem szeretek bébiszitterkedni, de azt elmondhatom, hogy szoros kapcsolatom van a betegeimmel. Semmit sem tud az itteni ügymenetről, és amíg nem tanul bele, addig én leszek a bébiszittere. Úgyhogy most lesz szíves követni, hogy elkezdhessük a munkanapot.

– Követni? Nem vagyok gyakornok, maga pedig nem főorvos!

Adeline felvonta a szemöldökét.

– Egy évig voltam a szülészet-nőgyógyászat főorvosa, mielőtt elvállaltam ezt az állást, tehát itt is főorvos vagyok.

Elias majdnem elmosolyodott. Szerette a temperamentumos nőket. Az egyetlen probléma, hogy ez a nő a riválisa.

Már akkor hallott dr. Adeline Turnerről, amikor átvette dr. Oleson helyét, és tudta, hogy versenyeznie kell vele. Már előre kialakított róla egy képet, de a valóság mindent felülmúlt. Gyönyörű nő! Néhány másodpercig vonzalmat érzett iránta, és felforrt a vére, de aztán dr. Turner kinyitotta a száját, és visszarántotta a földre.

Nem akármilyen nő, akit felszedhet egy bárban. Ő az a sebész, akit le kell győznie. Erős akaratú, és kétségtelenül intelligens. Szőke haja hátra volt kötve, és Elias eltűnődött, milyen lenne kibontva. Sötétbarna szeme volt, telt, rózsaszín ajka, és mikor izgatott lett, az arca kigyúlt.

Elias rendkívül vonzónak találta, de ezt figyelmen kívül kell hagynia. Nem azért van itt, hogy etyepetyéljen.

Szedd össze magad! Ő a vetélytársad!

Eliasnak nem volt ideje a romantikára, és nem is érdekelte az ilyesmi. Egyszer régen megnyitotta a szívét, és szörnyen megjárta.

Csak magára számíthat, még a családjában is. Senki sem érti meg. Egyvalamit azonban tudott: a karrierje soha nem hagyja cserben. Az a mindene, és ki van zárva, hogy összejöjjön a riválisával. Dr. Wildernél csak egy ösztöndíjas hely szabad, és azt ő fogja megszerezni! Elvégre mindenben sikeres, amibe belevág.

Az apja soha nem hitt benne, hogy valaha is viszi valamire, de ezzel az ösztöndíjjal végre bizonyíthat neki. Vagy…?

Lerázta a kételyt, és belenézett dr. Turner nagy, sötétbarna szemébe.

– Én pedig a gyermekgyógyászati osztály főorvosa voltam, az újszülött-intenzívosztály specialistája Houstonban. Szóval szerintem nagyjából egy szinten vagyunk.

Adeline fintorogva mosolygott.

– Nem vagyunk egy szinten: én már régebb óta itt vagyok, maga viszont új. Szóval azt csinálja, amit mondok. Megértette?

Elias bosszankodott, de mosolyognia kellett. Adeline kihívás lesz, de meg tud birkózni vele. Övé lesz az ösztöndíj, és azután mindenütt keresett orvos lesz belőle!

Mindenhol, kivéve a családodban.

Nem akart a családjára gondolni, sem arra, hogy két éve nem látta őket.

Az ő döntése volt. Öt év telt el azóta, hogy a menyasszonya elhagyta az öccséért. Azóta feszült volt a kapcsolata a családjával: ha csak a közelükben volt, ideges lett.

Mert nem tudod elviselni, hogy apád csalódott benned.

Összeszorult a gyomra. Csak a karrierje számít, és az ösztöndíjjal mindenkinek bebizonyítaná, hogy ő a legjobb. Akkor aztán bárhol bármilyen állást megkaphat, semmi sem áll az útjába.

Még az Adeline Turner nevű szépséges kísértés sem.

– Arrogáns idióta! – dünnyögte Adeline, miközben elhagyta a klinikát, és hazafelé sétált.

Olyan jól indult a nap… csak aztán megjelent dr. Elias Garcia. Miután az egész műszakban vele dolgozott, Adeline rájött két dologra: elképesztően érti a dolgát, és pokolian szexi.

Nem zavarta, hogy vonzó, semmi kifogása nem volt a vonzó férfiakkal létesített alkalmi kapcsolatok ellen. De megtanulta, hogy romantikáról, közös jövőről meg ilyesmikről szó sem lehet. Ezek a dolgok már korábban is bajba sodorták, nem hiányzik, hogy megismétlődjön a múlt.

Gregory a professzora volt, és ugyanolyan elbűvölő, mint dr. Garcia. Annyira az ujja köré csavarta, hogy Adeline arra sem jött volna rá, hogy nős, és amikor aztán szakított vele, a férfi csúnyán megalázta. Át kellett jelentkeznie egy másik egyetemre. Akkor tanulta meg a leckét, hogy a kolléga tabu.

Csak a karrier számít, és egyelőre az a célja, hogy elnyerje az ösztöndíjat dr. Wilder mellett. A doktor sok életet megmentett, még a reménytelen eseteket is kezelte. Adeline a legjobbtól akart tanulni.

Az anyjára gondolt, akinek a születése után nem lehetett több gyereke, mert egy ritka örökletes betegségben szenvedett: trombotikus trombocitopéniás purpurában, TTP-ben, mely vérrögöket okoz a szervezetben, és ezzel veszélyezteti a baba és az anya életét. A betegség Adeline születése után jelentkezett az anyjánál, s bár ő maga életben maradt, a második babáját, egy kisfiút elvesztette.

Adeline ezért döntött úgy később, hogy orvosnak tanul. Szerette a munkáját, és minél többet akart tudni a TTP-ről. Időközben sokat fejlődött az orvostudomány, és nem volt kétsége afelől, hogy dr. Wilder megmenthette volna az öccsét.

Ő is életeket akart menteni.

Kezdhetnéd azzal, hogy kivizsgáltatod magad, ahogy anya szeretné.

Felsóhajtott. Rettegett a vizsgálattól, és mivel nem tervezett megállapodni és családot alapítani, amúgy sem számít. Mivel az anyjánál a terhesség váltotta ki a TTP-t, Adeline elhatározta, hogy soha nem lesz gyereke, bármennyire is vágyott rá titokban. Attól félt, hogy elveszíti a babát, és túl gyenge lesz ahhoz, hogy tovább dolgozzon.

Amikor megérkezett a tengerparti házhoz, melyet a klinika néhány másik orvosával közösen használt, egy kis furgont és néhány dobozt pillantott meg a felhajtón.

Új lakótársuk lesz… El is felejtette, hogy ma költözik be. Egyre jobb ez a nap…

Semmi kedve nem volt az új lakótárssal beszélgetni. Szépen köszön majd neki, aztán fog egy üveg bort, és kimegy a teraszra, ahol várja egy nyugágy. A mai nap után semmi másra nem maradt energiája.

Megkerülte a dobozokat, és belépett a nyitott bejárati ajtón.

– Bocsánat! – kiáltotta James, aki épp lefelé jött a lépcsőn. – Messziről látom, hogy mérges vagy.

– Nem a dobozok miatt.

James felvonta a szemöldökét.

– Nyilván.

– Fárasztó napom volt. Most iszom egy pohár bort, és lazítok.

– Reggel olyan jó kedved volt. Mi történt?

– Új kolléga. Új vetélytárs. De nem akarok erről beszélni. Csak inni akarok egyet.

James nevetett.

– Nyugodtan. Sherrie már kint ül a teraszon.

Adeline bólintott, és otthagyta Jamest, akié a ház volt. Egyenesen a konyhába ment, felkapott egy üveg bort és egy dugóhúzót, aztán kiment a teraszra, melyet fehér homok vett körül.

Sherrie az egyik klubfotelban ült, térdén a szervátültetésről szóló tankönyvvel.

– Mit olvasol? – érdeklődött Adeline, és leereszkedett Sherrie mellé egy nyugágyra.

– A vesékről. – Sherrie becsukta a könyvét, felült, és a borosüveget nézte. – Rossz napod volt?

Adeline bólintott, és kihúzta a dugót.

– Egy új segédorvos az ösztöndíjamra pályázik. Az enyémre!

– Uh!

– Pontosan. – Adeline felsóhajtott. – Nem aggódnék, ha nem látnám, hogy komoly fenyegetést jelent.

– Szóval jó?

– Az ajánlásai kifogástalanok, hallottam, amikor dr. Wilder beszélt róla. Ezért vette fel. – Ismét felsóhajtott. – Egész nap vele dolgoztam, és nagyon profi.

– Uh – ismételte meg Sherrie, és hátradőlt. – Apropó, láttad már az új lakótársunkat?

– Még nem. Nő vagy férfi?

– Férfi. És iszonyú dögös. – Sherrie ábrándosan mosolygott. – Tisztára beleestem, amikor megláttam.

Adeline-nak rossz előérzete támadt.

– Beleestél?

James most egy dobozt cipelt fel a lépcsőn, rajta az E. G. monogrammal.

Nem! Nem! Könyörgök, ne!

Adeline-nal forogni kezdett a világ.

– Mi a baj? – kérdezte James. – Úgy nézel ki, mint aki kísértetet látott.

– Az új lakótársunk… Ki ő?

– Kérdezd meg tőle, ott áll mögötted.

Adeline-nak végigfutott a hideg a gerincén. Lassan megfordult.

– Dr. Turner, ugye?

Elias Garcia állt ott, az ismerős görbe mosollyal és a gödröcskékkel az arcán.

Farmerban és kék pamutingben egészen másképp festett, mint orvosi köpenyben. Az ingujja könyékig fel volt hajtva, látszott az izmos alkarja. Sötét szeme csillogott, a haja kissé kócos volt, de ez is átkozottul jól állt neki.

Adeline-nak elakadt a lélegzete. Mennyire utálta, hogy így vonzódik ehhez a pasashoz! És dr. Olesont is utálta, amiért elfogadta azt az állást az ország másik végében. És Jamest is utálta, amiért bérbe adta a padlásszobát dr. Garciának. Most még egy fedél alatt is kell élnie a legfőbb riválisával!

– Jól van, dr. Turner? – kérdezte Elias, és tekintete a borosüvegre esett.

– Nem költözhet ide! – jelentette ki Adeline határozottan, de aztán elnevette magát, mert olyan abszurd volt ez az egész.

Elias zavartnak tűnt.

– Ó, dehogynem.

Adeline megrázta a fejét.

– Nem. Nem fog.

– De. – A férfi tett egy lépést felé, mire a lány szíve kihagyott egy ütemet. – Vagy már megint arról kell vitatkoznunk, hogy ki a főnök?

Adeline arca átforrósodott.

– Maga biztos nem.

Elias megint elmosolyodott, előrehajolt, és a fülébe súgta:

– Szerintem hamarosan rá fog jönni, hogy sokkal jobb vagyok magánál.

– Egy nagy frászt!

Elias nem tehetett róla, tetszett neki dr. Turner heves vérmérséklete. Mindig mosolygott, amikor a nő felhúzta magát. Az viszont egyértelműen látszott, hogy nem örül a jelenlétének. Vagyis fenyegetésként tekint rá. Helyes!

– Nos, azt hiszem, ez jó kezdet, kedves lakótárs.

Azzal felment a lépcsőn, és intett Jamesnek, hogy folytassák a hurcolkodást.

Nagy kár, hogy vetélytársak. Ha nem ugyanarra pályáznának mindketten, megpróbálná meghódítani Adeline-t. Jó móka lenne. Nyílt és közvetlen nő, erős akarattal – és piszkosul szexi. Táadásul provokálja őt.

Általában kerülte az ilyen nőket, mert félt, hogy áttörik a gondosan felépített falakat a szívében. A falakat, melyek őt védik. Manapság már csak futó kalandokhoz volt kedve, de Adeline Turner veszélyes, ezt világosan érzékelte. Az a típus, aki többet akar. Egy ilyen komoly nő nem érné be felszínes viszonnyal, őt viszont a tartós kapcsolatok nem érdeklik, amióta összetörték a szívét.

Rövid kalandok, egy csepp romantika, forró szex – neki csak ennyi fér bele.

– James! – Adeline megelőzte a lépcsőn, és demonstratívan elállta a szobaajtót. – Ez most komoly? Itt fog lakni?

Elias a szemét forgatta. James kissé sápadtnak tűnt.

Az új lakó elvette tőle a dobozt.

– Mindig ilyen hangos? – kérdezte tőle, hogy bosszantsa Adeline-t.

– Csak néha – motyogta James.

– James! – csattant fel Adeline.

– Nem tudtam, hogy ismeritek egymást – mentegetőzött James. – Nem akarok galibát.

Átnyomakodott Adeline mellett, aki még mindig az ajtóban állt. Eliasnak mosolyognia kellett. Milyen cuki, amikor így fel van húzva!

Ne gondolj rá!

El kell felejtenie, hogy ez a nő ilyen szép. Hogy hihetetlenül vonzónak találja. Azért van itt, hogy dolgozzon, nem azért, hogy szerelembe essen.

Adeline sötét szeme csak úgy szórta a düh szikráit.

– Annyira azért nem vészes, igaz? – cukkolta Elias.

Adeline összehúzta a szemét, és a férfi tudta, hogy most bajban lesz.

– Már az is épp elég baj, hogy az ösztöndíjra pályázik, amiért a gyakornoki időm első napja óta dolgozom, és akkor most még fölöttem is akar lakni?

Elias vigyorgott.

– Akkor mégiscsak maga fölött vagyok, nem?

Adeline arca mélyvörösre váltott.

– Tartsa magát távol tőlem.

– Az nehéz lesz, mert ugyanabban a házban lakunk, és mindketten dr. Wildernek dolgozunk.

Adeline hátrált egy lépést.

– Tudom, hogy nehéz lesz, de iparkodjon. Akarom ezt az ösztöndíjat dr. Wildernél. Jár nekem. Lehet, hogy együtt kell dolgoznunk, és tudok profi lenni, de ennyi. Egyszerűen csak kerüljön el.

Azzal sarkon fordult, és egy horkantással elvonult.

2. FEJEZET

Másnap Adeline korán kelt, és elindult a klinikára. Utált korán kelni, és még mindig nem tudta elhinni, hogy Elias az új lakótársa. Tegnap olyan jól indult a nap, de az elmúlt huszonnégy órában mintha sötét felhő telepedett volna a feje fölé.

Elhatározta, hogy még Elias előtt beér a klinikára. A legjobb, amit tehet, hogy elfelejti a férfit, és belemerül a munkájába.

Mosolygott, amikor belépett a főbejáron. Sütött a nap, nem volt se túl meleg, se túl hideg. Ebből tökéletes nap lehet, és talán ma végre vezetheti a konzultációt. Tegnap mindent megmutatott Eliasnak, de ma kerülni fogja.

– Jó reggelt, dr. Turner! – szólalt meg mögötte egy mély, sima hang.

Végigfutott a hátán a hideg. Lassan megfordult. Dr. Garcia csak néhány lépésre állt tőle, egyik kezében egy csésze kávé, a másikban egy tablet.

– Fáradtnak tűnik – jegyezte meg a férfi.

– Valaki elég hangos volt éjjel – felelte Adeline arra célozva, hogy az új lakó órákon át tologatta a bútorokat.

– Nem egész éjjel. – A férfi elmosolyodott. – Szóval vagy képzelődött, vagy rólam álmodott.

Adeline ökölbe szorította a kezét, és mély levegőt vett. Ez a pasas az őrületbe kergeti, ugyanakkor pokolian szexi, és mágikusan vonzza. És ő utálja a mosolyát!

Dehogy utálod!

Valójában tetszett neki ez a mosoly. Felforrt tőle a vére, és dühös volt, amiért nem tud úrrá lenni a fizikai reakcióin – ő, aki olyan büszke volt az önuralmára.

Vissza kell nyernie. Most azonnal vissza kell nyernie.

Szedd össze magad, Adeline! Ő a vetélytársad.

– Ezek dr. Wilder betegaktái? – kérdezte a táblagépre pillantva.

– Á, igen. Arra gondoltam, ha már úgyis itt vagyok, átolvasom őket, és megnézem a beteget, akit este hoztak be.

– Tegnap este? – döbbent meg Adeline.

Elővette a mobiltelefonját, hogy megnézze, kapott-e értesítést. Nem kapott.

– Miután kipakoltam, gyorsan lezuhanyoztam, és visszajöttem, mert itt felejtettem valamit. Egy terhes nő jött be a sürgősségire, problémái voltak a vérnyomásával, és dr. Wilder megkért, hogy asszisztáljak neki. Sikerült stabilizálnunk, és a doktor kérésére egész éjjel megfigyelés alatt tartottam.

Adeline úgy érezte, a világa darabjaira hullik. Általában őt hívták, ha egy beteg késő este érkezett, ezért is lakott a klinika közelében.

Neki kellett volna gondoskodnia a betegről… A gondolat szüntelenül gyötörte. Ez az ő ösztöndíja, nem hagyja, hogy bárki elvegye tőle! És biztos nem engedi még egyszer, hogy egy férfi tönkretegye az esélyeit a jövőre.

Elias nem Gregory.

Utálta, hogy megint az exére kell gondolnia. Hogy Elias eszébe juttatta élete legnagyobb hibáját.

Mosolyt erőltetett az arcára.

– Talán haza kéne mennie pihenni, ha egész éjjel bent volt. Majd én intézem az aktákat.

Nyúlt a táblagépért, de Elias elhátrált. A szeme összeszűkült, és elmosolyodott, de ez nem az az elbűvölő mosoly volt, melyet általában a pácienseinek tartogatott. Adeline ismerte ezt a mosolyt, tudta, mi van mögötte. Azt jelentette: ha bajt akarsz, megkapod.

– Nagyra értékelem, hogy aggódik a jóllétemért, dr. Turner, de tökéletesen képes vagyok rá, hogy én intézzem az aktákat ma reggel.

Adeline folytatni akarta a beszélgetést, ám ekkor észrevette, hogy dr. Wilder feléjük tart.

– Á, dr. Turner, örülök, hogy itt van. Dr. Garcia tájékoztatta már az új betegünkről?

– Pár szóban. De még nem néztük át az aktát.

Elias rosszalló oldalpillantást vetett rá, és Adeline nem tudta megállni, hogy ne mosolyogjon rá önelégülten.

Úgy tűnt, dr. Wilder ebből semmit sem vett észre.

– Jól van. Dr. Garcia óriási segítség volt este a betegnél, de valószínűleg hamarabb ki kell vennünk a babát. Azt akarom, hogy együtt dolgozzanak. A lehető leghosszabb ideig a méhben kell tartani a magzatot, és kideríteni, mi baja a betegnek. Válaszokra van szükségem.

– Azt akarja, hogy dolgozzunk együtt? – kérdezte Adeline, és érezte, hogy gombóc nő a torkában.

Ez a nap sem úgy alakul, ahogy remélte. Pedig pont ilyen lehetőségre várt már régóta: hogy kezelhessen egy beteget, és bizonyíthasson dr. Wildernek. De egyedül, nem dr. Garciával!

– Nem maga fogja kezelni ezt a beteget, dr. Wilder? – kérdezte Elias, láthatóan szintén megdöbbenve.

Dr. Wilder elmosolyodott, és felváltva mustrálta őket.

– Maguk a legjobb jelöltek, akik versenyben vannak az ösztöndíjért az orvostudomány egyik legösszetettebb szakterületén. Állok rendelkezésükre, hogy tanácsot adjak, de ebben az esetben a maguk kezében van a páciens és a gyermeke élete.

– Köszönöm – mondta Adeline, és elvette Eliastól a táblagépet. Elégedetten látta, hogy éppúgy nem örül, mint ő.

Elias megköszörülte a torkát.

– Köszönöm, dr. Wilder.

A doktornő bólintott.

– Jól van. Már alig várom, hogy meghallgassam a javaslataikat. A laboreredményeknek már elvileg meg kellett érkezniük. Én azzal kezdeném.

Aztán távozott.

Elias megállt Adeline előtt, keresztbe font karral, és olyan erősen szorította a kávéspoharát, hogy Adeline attól félt, összetöri.

– Tehát együtt kell kezelnünk a betegemet – mondta Elias mereven.

– Most már a mi betegünk – javította ki Adeline.

– Felőlem… Szóval a betegünket. – Kiitta a poharat, bedobta a szemetesbe, és egy lépéssel közelebb ment Adeline-hoz. – Nézze, tudom, hogy vetélytársak vagyunk, de semmiképp sem szabad, hogy a beteg ezt észrevegye.

– Én mindig profi vagyok, ha erre akar kilyukadni. És maga?

– Persze hogy az vagyok – felelte halkan Elias, és még közelebb lépett. – Abszolút profi.

Ahogy ezt mondta, attól Adeline-nak felpezsdült a vére. Úgy hangzott, mint egy ígéret.

– Jó – válaszolta, remélve, hogy a hangja nem remeg. – Akkor mehetünk megnézni a betegünket?

Lomha mosoly terült szét a férfi arcán, és tetőtől talpig végignézett Adeline-on.

– Nem kéne előbb orvosi köpenyt vennie?

Olyan közel állt hozzá, hogy Adeline érezte forró leheletét a nyakán. Tűz futott végig az ereiben, és abban az ezredmásodpercben, amikor a teste reagált Elias közelségére, a férfi kikapta a kezéből a táblagépet. El kellett ismernie, hogy ügyesen csinálta.

Vinné el az ördög!

– Jó, akkor találkozunk a labor előtt.

Azzal sarkon fordult, és célba vette az öltözőt.

Eliasnak nem kellett sokáig várnia Adeline-ra. Közben átvette a laboreredményeket, s most együtt mentek be egy konzultációs szobába. Becsukta az ajtót Adeline mögött, és helyet foglalt vele szemben.

Megbeszélték a laboreredményeket, és sérült vörösvértesteket találtak, ami csak nagyon ritka betegségeknél fordul elő.

Adeline szeme kitágult.

– Vizsgálták az ADAMTS13-szintjét?

Kissé megremegett a hangja. Az ADAMTS13 egy véralvadásban részt vevő enzim, melynek megemelkedett szintje problémára utalhat.

– Nem, de pótolhatjuk.

Adeline bólintott és felállt.

– Menjünk a beteghez, szeretném megvizsgálni.

Elias is felállt.

– Mire tippel?

Adeline sóhajtott.

– TTP, trombotikus trombocitopéniás purpura. Azt hiszem, véralvadási zavara van. Ez rá is és a babára is veszélyes.

Eliast bosszantotta, hogy ez neki nem jutott eszébe.

– Látott már ilyet? – kérdezte a folyosón. – Mert a TTP rendkívül ritka betegség.

– Majdnem a saját bőrömön – motyogta Adeline, de aztán halkan káromkodott, és megnyomta a lifthívó gombot. – Felejtse el.

– Nehéz lesz. Kiváló a memóriám.

Zavartan egymásra mosolyogtak, miközben a liftre vártak.

– Hogy értette, hogy majdnem a saját bőrén tapasztalta meg? – kérdezte Elias.

– Anyámnak TTP-je lett, miután teherbe esett. Koraszülött voltam, harminckét hétre születtem. Néha ez csak spontán szövődmény a terhesség alatt, és szülés után magától elmúlik. Más esetekben genetikai ok van a háttérben, és akkor megmarad.

– Sajnálom – dünnyögte Elias. – Volt mostanában ilyen epizódja?

– Szerencsére nem. Folyton könyörög, hogy végeztessek genetikai vizsgálatot, de… – Adeline többször megnyomta a hívógombot. – Nem is tudom, miért mondom el ezt magának.

– Semmi baj. Hogy őszinte legyek, munka közben én is gyakran gondolok az unokaöcsémre, ő is koraszülött volt. Tizenöt éves voltam, amikor született. Egyszer csak egy apró, törékeny lény nagybátyja lettem, aki épp csak hogy megmaradt. Abban a pillanatban tudtam, mi akarok lenni. Egyébként én is koraszülött voltam. Valószínűleg a sors keze.

Adeline arca megenyhült, és a szíve kicsit gyorsabban dobogott.

– Velem is ez történt. Meg akartam menteni a testvérkémet, akit elvesztettem. És más nőket megóvni attól, amin az anyámnak keresztül kellett mennie.

Elias bólintott.

– Meg is fogja.

Nem tudta, miért mondta ezt. Csak úgy kicsúszott a száján. A kolléganő elmondott neki valami személyeset, és ő vigasztaló szavakkal akarta viszonozni. Mint egy jó barát – bár ők aztán tényleg nem barátok.

Amikor Adeline félszegen rámosolygott, a szíve kihagyott egy ütemet. Adeline arca enyhén kipirult, és kínos csend támadt.

Végre megérkezett a lift. Beszálltak.

– Szeretném, ha nem mondaná el senkinek – törte meg a csendet a lány. – Nem akarom, hogy az egész klinika a magánéletemről beszéljen.

– Természetesen. De mindenképp meg kellene vizsgáltatnia magát.

– Miért?

– Hát mert ha egy nap úgy dönt, hogy családot alapít…

Adeline összepréselte az ajkát.

– Nem hiszem, hogy magának ehhez köze van. Nem is ismerjük egymást.

– Bocs, ha megbántottam, nem volt szándékos. Csak gondoltam, mivel maga is orvos, ez biztos fontos magának.

– Nem tervezek családot alapítani, szóval semmi szükség a vizsgálatra.

A válasza csalódást okozott Eliasnak, és nem értette, miért. Hisz ő sem akar családot. Nem akar megállapodni.

De valamiért zavarta Adeline válaszának véglegessége. Mintha hirtelen elszálltak volna az esélyei nála. Pedig őt csak a karrierje érdekli, családnak nincs helye az életében.

Hazudsz! Akarsz te családot, csak túlságosan félsz tőle.

3. FEJEZET

Adeline szíve hevesen kalapált. Gyűlölt TTP-t diagnosztizálni. Bár segíteni akart a betegeken, a dolog meg is rémítette. Minden erejét össze kellett szednie, mert kísértették anyja szenvedésének gyerekkori emlékei.

Beléptek a kórterembe, bemutatkoztak a betegnek, elbeszélgettek vele, és alaposan megvizsgálták. Elias kezelte az ultrahangkészüléket, és megállapította, hogy a baba jól van: a szívhang erős, a magzatvíz mennyisége normális.

Adeline utasította a nővért, hogy vegyen vért a betegtől, hogy megnézzék az ADAMTS13-szintjét. Úgy döntött, a biztonság kedvéért ad neki gyógyszert, amely segíti a baba tüdejének érését.

Adeline rámosolygott a nőre, és finoman megszorította a vállát.

– Minden rendben lesz. Ez csak a szokásos eljárás. Jó kezekben van.

– Én pedig továbbra is figyelem a babát – tette hozzá Elias. – Minden rendben.

Aztán Adeline és Elias elhagyta a kórtermet, és a nővérpulthoz ment.

– Mit gondol? – kérdezte Elias. – Szokatlanul csendes lett.

– Honnan veszi? Még csak egy napja ismer.

– Tegnap sokkal beszédesebb és harciasabb volt. Eléggé akaratosnak tűnt, főleg a beköltözésemmel kapcsolatban.

Adeline felsóhajtott, és érezhetően ellazult.

– Na jó. Aggódom, mert TTP-je van. A vizsgálat majd kideríti, hogy van-e genetikai oka, de itt kell maradnia, és megfigyelés alatt kell tartanunk.

– De nem mehetünk oda dr. Wilderhez egy puszta feltételezéssel.

– Nem szoktam tévedni. Az ADAMTS13-teszt ki fogja mutatni. Ha igazam van, akkor vérhígítót kell adnunk neki, hogy ne kapjon trombózist.

Ebben a pillanatban rezgett a telefon Adeline zsebében. Elővette.

– Dr. Wildernek kellek a műtőben. Sürgős műtét.

Elias is megkapta az üzenetet a telefonjára.

– Mutassa az utat – kérte a lányt. – Még nem ismerem a járást.

Adeline elmosolyodott.

– Jöjjön!

Elias ki volt merülve. Egy betegnél preeklampszia alakult ki, sürgősségi császármetszést kellett végrehajtaniuk. Utána órákon át foltozgatták az ereket, és összevarrták a méhet.

Houstonban csak a babákkal foglalkozott, az anyákkal soha. De végül is ezért van itt: hogy tanuljon és fejlődjön.

Leroskadt a műtő előtti padra, és próbálta átmozgatni görcsös derekát.

Adeline kijött a mosdóból, és leült mellé.

– Jól csinálta – mondta.

A szeme csillogott, és Elias nem tudta megállni, hogy ne viszonozza a mosolyát. Annyi minden tetszik neki benne! Intelligens, erős akaratú, tehetséges, csinos…

Ne próbáld megmagyarázni, hogy miért kedveled!

– Dr. Wilder ránk parancsolt, hogy menjünk haza pihenni – mondta Adeline.

– Nem fogok vitatkozni vele. Menjünk együtt, vagy a járda is a magáé? – ugratta Elias.

Adeline játékosan a karjába bokszolt.

– Szerintem nyugodtan mehetünk együtt. Kint találkozunk húsz perc múlva.

Elias bólintott.

Adeline elindult, de aztán megfordult, és keresztbe tette a karját. Elias felkészült a legrosszabbra, ehelyett a nő lágyan rámosolygott.

– Szép munkát végzett ma, dr. Garcia.

Kissé elpirult, és gyorsan elfordult, hogy távozzon.

Elias szíve nagyot dobbant a bókra.

– Maga is – felelte.

Aztán felállt, és az újszülött-intenzívosztályra ment. Ez a hely mindig megnyugtatta. Itt kezdődött az élete, akárcsak a tizenöt éves unokaöccséé. Ahogy elnézte a kislányt, akit megmentettek, csodásan érezte magát. Az apuka az inkubátor mellett állt kórházi köpenyben.

Elias elmosolyodott. Volt idő az életében, amikor majdnem mindent feladott, hogy apa lehessen. Akkoriban úgy gondolta, ha végzett a képzéssel, feleségül veszi Shea-t. De nem lett belőle semmi.

Ő nem arra született, hogy apa legyen. Nem is emlékezett rá, mikor járt utoljára otthon, Napában, a családi szőlőültetvényen. Legalább két éve. És igen rövid látogatás volt.

A családja csalódott, amiért nem vette át a pincészetet. Az öccse feleségül vette a nőt, akit Elias egykor szeretett, és most ők vezették a birtokot. Valahányszor hazament, éreztették vele a csalódásukat, főleg az apja, akinek arcára volt írva, hogy mit gondol.

Ezért járt haza ritkán. Elege volt ebből.

Keserű szívvel hagyta el az osztályt. Nincs értelme elvesztett álmokon vagy a családján agyalnia, amikor már egyik sincs többé.

4. FEJEZET

Minek várok én itt?

Adeline megbánta, hogy beleegyezett, Eliasszal megy haza. Nemet kellett volna mondania – de hogy tehette volna, ha egyszer ugyanott laknak? Nem akart közelebb kerülni hozzá, de barátságtalan sem akart lenni.

És most több mint húsz perce itt áll. Már arra gondolt, hogy Elias nélküle indult haza. Hogy felültette. Bolondot csinált belőle.

Ő nem Gregory!

Mégsem szabadulhatott a gondolattól. Egyszer már megbántották, és ez soha többé nem történhet meg vele.

Már éppen menni készült, amikor meglátta Eliast közeledni.

– Bocsánat, csak megnéztem a babát, akit világra hoztunk – mondta kissé lihegve a doktor. Végignézett Adeline-on. – Jól néz ki.

– Ugyanaz van rajtam, mint ma reggel.

– De a haja nincs összekötve. Ez tetszik.

Adeline idegesen a füle mögé tűrt egy tincset, és megköszörülte a torkát.

– Hogy van a baba?

– Jól.

De Adeline érezte, hogy a férfi elhallgat valamit. Valami nyomasztja, ami nem a babával kapcsolatos.

Mindegy, nem tartozik rá.

Csendben sétáltak egymás mellett. Gyönyörű nyári este volt, szellős és meleg. A