SIGRID NUNEZ

Egy életen át

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Sigrid Nunez: What are you going through

Riverhead Books, an imprint of Penguin Random House LLC, New York, 2020.

Első kiadás

Fordította

Mesterházi Mónika

Copyright © Sigrid Nunez, 2020

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Mesterházi Mónika, 2024

Minden jog fenntartva

Borítóillusztráció © Betti Sperandero

Szerzőfotó © Marion Ettlinger

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Bárdos Zsuzsa

A szöveget gondozta Tomka Eszter

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Féder Márta

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-604-529-6

ELSŐ RÉSZ

A szomszédunk szeretete mindenestől egyszerűen annyit jelent, hogy meg tudjuk kérdezni tőle: „Min mész keresztül?”

Simone Weil{1}

Elmentem meghallgatni egy előadást. Az eseményt egy egyetemi kampuszban rendezték. Egy férfi tartotta, aki professzor, de egy másik egyetemen, az ország másik felében. Jól ismert szerző, abban az évben egy nemzetközi díjat is elnyert. De hiába volt ingyenes és nyilvános az előadás, a nézőtér csak félig telt meg. Én magam sem ültem volna ott, nem is jártam volna a városban, ha nincs egy véletlen egybeesés. Egy barátom feküdt az egyik helyi kórházban, amely az ő speciális rákjának kezelésére szakosodott. Ezt a barátomat, ezt a nagyon kedves régi barátnőmet látogattam meg, akit évek óta nem láttam, és a súlyos betegsége miatt nem is tudtam, látom-e még.

2017 szeptemberének utolsó hete volt. Egy Airbnb-szobában foglaltam szállást. A házigazda nyugdíjas könyvtáros volt, özvegyasszony. A profiljából megtudtam, hogy négy gyereke és hat unokája van, és szeret főzni és színházba járni. Egy kis társasház legfelső emeletén lakott, nagyjából három kilométerre a kórháztól. A lakás tiszta és rendes volt, és enyhe köményillatot árasztott. A vendégszobát abban a stílusban dekorálták, amiről az emberek többsége a jelek szerint úgy gondolja, hogy otthonos érzést kelt: dús szőnyegek, az ágyon a párnák sorfala és puha pehelypaplan, kis asztal, rajta kerámiakancsó és szárított virágok, és az éjjeliszekrényen egy sor ponyvaregény. Az a fajta hely, ahol én soha életemben nem érezném magam otthon. Ami a legtöbb embernek kellemes lehet – gemütlich, hygge –, az másoknak fullasztó.

Macskát is ígértek, de nyomát se láttam. Csak később tudtam meg, amikor már indulnom kellett, hogy a foglalásom és az érkezésem közti időben halt meg a házigazda macskája. Ezt a hírt a hölgy sietve közölte, és azonnal témát váltott, hogy ne kérdezhessem róla – pedig épp erre készültem, mert volt valami a viselkedésében, amitől úgy éreztem, szeretné, ha kérdezősködnék. És az is felmerült bennem, hogy talán nem is az érzelmei miatt váltott témát, hanem aggódott, hogy később panaszkodnék. Nyomasztó háziasszony folyton a halott macskáról beszélt. Az ilyen megjegyzésekkel tele vannak a webhelyek.

Miközben a konyhában ittam a kávét, és ettem a falatokból, amiket a háziasszony egy tálcára készített nekem (miközben ő, ahogy az Airbnb-házigazdáknak tanácsolják, önmagának alig vett valamit), a parafa táblát nézegettem, ahova a reklámhirdetéseket tűzte a vendégek számára a város eseményeiről. Egy japán metszetkiállítás, egy kézművesvásár, egy kanadai táncegyüttes látogatása, egy jazzfesztivál, egy karibi kulturális fesztivál, a helyi sportaréna órarendje, egy irodalmi felolvasás. Pont aznap este, fél nyolckor, a szerző maga ad elő.

A fényképen keménynek tűnik – nem, „keménynek” nevezni kemény lenne. Legyen szigorú. Az a tekintet, ami sok idős fehér férfin megjelenik egy bizonyos életkorban: hófehér haj, kampós orr, vékony ajkak, átható tekintet. Mint egy ragadozó madár. Nem túl csalogató. Nem olyan kép, ami megszólít: Kérlek, gyere, hallgass meg. Szívesen látlak!, inkább Tévedés ne essék, sokkal többet tudok nálad. Jobban teszed, ha meghallgatsz. Akkor talán megtudod a dolgok értelmét.

Egy nő mutatja be. A tanszékvezető, aki felkérte az előadásra. Ismerős jelenség: a pompás tudós nő, az intellektuális vamp. Aki mindenáron tudatni akarja, hogy okos és művelt ugyan, és feminista, és hatalmi helyzetben levő nő, de mégsem madárijesztő, nem szürke stréber, nem aszexuális banya. Na és, ha túl van bizonyos életkoron. A szoknya feszülése, a sarok magassága, a skarlátvörös ajkak és a festett haj (hallottam egyszer, hogy egy fodrász azt mondja: a nőket valószínűleg zavarja a gondolkodásban, ha ősz a hajuk), minden azt üzeni: még baszható vagyok. Olyan karcsúság, ami szinte bizonyosan azt jelenti, hogy a nap nagy részében lényegében éhezik. Az ilyen nőknek némi szomorú rendszerességgel jut eszébe, hogy Franciaországban az értelmiségiek szexszimbólumok lehetnek. Még ha ez a szimbólum néha kínos is (Bernard-Henri Lévy és a kigombolt inge). Ezeknek a nőknek arról vannak emlékeik, hogy gyerekkorukban nem a külsejük, hanem az eszük miatt gyötörték őket. „A férfiak nem hajtanak szemüveges lányokra”, ami igazából okos lányokat, könyvolvasó lányokat, matekosokat, tudós nőket jelentett. Változnak az idők. Ki ne szeretné ma már a szemüveget. Milyen gyakran lehet hallani manapság, hogy egy férfi azzal dicsekszik, hogy az okos nőkhöz vonzódik. Vagy ahogy egy fiatal színész közölte nemrég: Mindig is úgy éreztem, hogy azok a legszexibb nők, akik a legnagyobb aggyal rendelkeznek. Amitől, bevallom, olyan hirtelen emeltem a plafonra a tekintetem, hogy meg kellett ráznom a fejem, hogy lejöjjön.

Nem lehet igaz, ugye, az a történet Toscaniniről, hogy amikor egy próbán elvesztette a türelmét a szopránnal, megmarkolta a nagy melleit, és felkiáltott: Bárcsak az agya volna ekkora!

Később jött az, hogy „A férfiak nem hajtanak a nagy seggű nőkre”.

Elképzelem őket, ezt a férfit meg ezt a nőt ott a tanszéki vacsorán, ami bizonyosan követi majd az eseményt, a férfi személyére tekintettel elegáns vacsora lesz a környék egyik legdrágább éttermében, ahol valószínűleg egymás mellé ültetik őket. És persze a nő elmélyült beszélgetésre számít majd – nem üres fecsegésre –, esetleg egy kis flörtre is, de ki fog derülni, hogy ez nem olyan egyszerű, mivel a férfi tekintete viszont az asztal vége felé fog vándorolni az egyetemistára, akinek az a feladata, hogy kísérje, és azért is ő felel, hogy eljuttassa egyik helyről a másikra, ideértve, hogy a mai vacsora után visszajuttassa a szállodájába, és aki egy pohár bor után a professzor gyakori pillantásait a saját egyre kihívóbb pillantásaival viszonozza.

Úgy tűnik, igaz lehet. Rágugliztam. Egyes beszámolók szerint azonban nem markolta meg a szoprán mellét, hanem csak rámutatott.

Az érdemei kötelező felsorolása alatt az előadó lesüti a szemét, és magára ölt egy szerénységnek álcázott kelletlen grimaszt, amivel nem hiszem, hogy bárkit is átejt.

Ha a tanulmányi eredményeim jobban függtek volna attól, mennyit sajátítottam el az előadásokon, és kevésbé a szövegek olvasásától, kibuktam volna az iskolából. Ha olvasok valamit, vagy egy beszélgetésre figyelek, ritkán vesztem el a fonalat, de az előadások mindig is gondot okoztak (a legrosszabb, amikor a szerzők a saját műveiket olvassák fel). A gondolataim szinte azonnal elkalandoznak, ahogy az illető rákezd. Ezen a bizonyos estén különben is szokatlanul szétszórt volt a figyelmem. Az egész délutánt a kórházban töltöttem a barátnőmmel. Ki voltam facsarva, hogy látnom kellett a szenvedését, és vigyáznom, nehogy az állapota miatti aggodalmam úrrá legyen rajtam, és nyilvánvaló legyen a számára. Betegségekkel foglalkozni: ebben sem voltam jó soha.

Úgyhogy a gondolataim elkalandoztak. Már a kezdet kezdetétől. Többször is elvesztettem a beszéd fonalát. De nem igazán számított, mert a férfi előadása egy hosszú cikkre épült, amit egy magazin számára írt, és már akkor olvastam, amikor megjelent. Olvastam, ahogy minden ismerősöm olvasta. A barátnőm, aki kórházban volt, szintén olvasta. Gyanítottam, hogy a közönség minden tagja olvasta már. Arra gondoltam, hogy néhányan biztos azért jöttek el, mert kérdéseket akarnak feltenni, vitát hallani a férfi által elmondottakról, aminek a tartalma már ismerős lehet a cikkből. De ő azt a szokatlan döntést hozta, hogy nem fogad kérdéseket. Ma este nem lesz vita. Ezt persze nem tudhattuk, amíg be nem fejezte a beszédét.

Mindennek vége, mondta. Egy másik írót idézett, franciából fordította: Az ember előtt az erdő, háta mögött a sivatag. Bármit kell is megtenni, hogy megelőzzük a katasztrófát, bármilyen tetteket vagy áldozatokat kell meghozni, mostanra világos, hogy az emberiségből hiányzik a szándék, a közös szándék, hogy megvalósítsa őket. Bármely intelligens földönkívüli számára világosan látszana, mondta, hogy a halálvágy szorításában vagyunk.

Vége, mondta. Az a hit és vigasz, amelybe generációk sora kapaszkodott, az a tudat, hogy ha a magunk egyéni ideje a földön véget is kell hogy érjen, amit szerettünk és aminek értelme volt számunkra, az folytatódik, a világ, amelynek részei voltunk, fennmarad – ennek az időnek immár vége, mondta. A világunk és a civilizációnk nem fog fennmaradni, mondta. Nekünk már ebben az új tudatban kell élnünk és meghalnunk.

A világunk és a civilizációnk nem marad fenn, mondta a férfi, mert nem maradhat életben a sokféle erővel szemben, amelyet mi magunk fordítottunk ellene. Mi, önmagunk legádázabb ellenségei, mi magunk kínáltuk oda magunkat prédául, hagytuk, hogy a fegyvereket, amelyek képesek lennének mindannyiunkat többszörösen meggyilkolni, ne csak megteremtsék, hanem ráadásul végletekig egoista, nihilista, empátia és lelkiismeret nélküli emberek kezébe kerüljenek. Mivel nemcsak arra voltunk képtelenek, hogy ellenőrizzük a tömegpusztító fegyverek elterjedését, hanem arra is, hogy visszatartsuk a hatalomtól azokat, akik számára e fegyverek bevetése nemhogy elgondolható, hanem talán ellenállhatatlan kísértés is, az apokaliptikus háború mindinkább valószínű…

Ha mi elmegyünk, mondta a férfi, bármilyen szép gondolat is lenne, nem fog minket felváltani az emberszabásúak nemes és intelligens faja. Talán vigasztaló lenne elképzelni, hogy miután az ember kihalt, a bolygónak még van esélye. Sajnos az állatok birodalmának is befellegzett, mondta. Bár a rosszhoz semmivel nem járultak hozzá, az emberszabásúaknak és minden más élőlénynek is befellegzett velünk együtt – már amelyeket az ember tevékenysége nem pusztított ki korábban.

De tegyük fel, hogy nincs nukleáris fenyegetés, mondta. Tegyük fel, hogy valami csoda folytán a világ teljes nukleáris arzenálja egyik napról a másikra megsemmisülne. Vajon nem szembesülnénk-e akkor is azokkal a veszélyekkel, amelyeket az emberi ostobaság, rövidlátás és önáltatás generációi teremtettek…

A fosszilis üzemanyagok gyártói, mondta. Hányan voltak, hányan voltunk? Egészen hihetetlen, hogy mi, egy szabad nemzet, a demokrácia polgárai nem tudtuk megállítani őket, nem tudtunk szembeszállni ezekkel az emberekkel és politikai bűntársaikkal, akik olyan serényen dolgoznak a klímaváltozás tagadásán. Elég belegondolni, hogy ugyanezek az emberek máris milliárdos profitra tettek szert, és mostanra a leggazdagabbak, akik valaha éltek a földön. De amikor a világ leggazdagabb országa is melléjük áll, ott hepciáskodik a tagadás első soraiban, milyen reménye lenne még bolygónknak, a Földnek. Még elgondolni is abszurd, hogy az ökológiai katasztrófa miatt élelmiszerben és ivóvízben szűkölködő menekültek tömegei bárhol megértésre találnának, ahova a kétségbeesésük hajtja őket, mondta a férfi. Ellenkezőleg, hamarosan olyan szinten fogjuk tapasztalni az embernek embertársaival szembeni embertelenségét, amilyet még nem látott a világ.

A férfi jó beszélő volt. A pulpituson egy iPad volt előtte, és néha rápillantott, de ahelyett, hogy közvetlenül a szöveget olvasta volna fel, úgy beszélt, mintha minden sorát memorizálta volna. Mint egy színész. Egy jó színész. Nagyon jól csinálta. Egyszer sem habozott, egyetlen szónál sem akadt el, és nem is hatott úgy a beszéde, mintha betanulta volna. Adottság. Tekintéllyel beszélt, és nagyon is meggyőző volt, látszott, hogy mindenben biztos, amit mond. Akárcsak a cikkben, amit olvastam, és amire az előadása épült, az állításait számos hivatkozással támasztotta alá. De volt benne valami, ami azt sugallta, hogy igazából nem érdekli, hogy meggyőző-e. Hogy amit elmond, nem vélemény kérdése, hanem cáfolhatatlan tény. Nem számított, hogy hisz-e neki valaki vagy sem. És éppen emiatt találtam furcsának, igazán, komolyan furcsának, hogy miért tart egyáltalán előadást. Előtte úgy gondoltam, hogy mivel élőben szól a hallgatóságához, olyanokhoz, akik azért jöttek ide, hogy meghallgassák, más hangot üt majd meg, mint amire a magazinbeli cikkből emlékeztem. Úgy gondoltam, ezúttal majd lesz valami, ha nem is derűlátó, de legalább nem teljesen vészjósló üzenete; egy gesztus legalább valami lehetséges előrehaladás felé; egy morzsa, ha egy morzsánál több nem is lehet, a reményből. Olyasmi, hogy Most, hogy felkeltettem a figyelmüket, most, hogy sikerült halálra rémisztenem önöket, beszéljünk arról, mit lehet tenni. Különben minek beszélne hozzánk, tisztelt úr? A közönség soraiban, ebben biztos voltam, ezt érezte mindenki.

Internetes terrorizmus. Bioterrorizmus. Az elkerülhetetlen új, nagy influenza-világjárvány, amelyre ugyanilyen elkerülhetetlenül nem vagyunk felkészülve. Gyógyíthatatlan, halálos fertőzések, amiket a válogatás nélkül szedett antibiotikumok okoznak. Szélsőjobboldali rezsimek születése világszerte. A propaganda és a csalás rendszeressé válása mint politikai stratégia és a kormánypolitika alapja. A globális dzsihádizmus megdöntésére való képtelenség. Mindenfelől fenyegetések érik az életet és a szabadságot – mindent, ami megérdemli a civilizáció nevet, mondta a férfi. Másfelől fogytán vannak az eszközök, amikkel harcolni lehetne ellenük…

És ki hinné el, hogy ha efféle végtelen hatalom koncentrálódik pár technológiai vállalat kezében – nem beszélve a tömeges megfigyelésre épülő rendszerről, amin a dominanciájuk és a profitjuk múlik –, az az emberiség jövőjének legjobb érdekét szolgálná. Ki vonhatná komolyan kétségbe, hogy e vállalatok módszerei egy nap az elképzelhető legkönyörtelenebb célok legelképesztőbben hatékony eszközeivé válhatnak. Mégis milyen tehetetlenek vagyunk a csúcstechnológia isteneivel és gazdáival szemben, mondta a férfi. Jó kérdés, mondta: Vajon még hány opioiddal áll elő a Szilícium-völgy, míg az egész véget nem ér. Milyen lesz az élet, amikor a rendszerből következik, hogy az egyénnek már lehetősége sem lesz nemet mondani arra, hogy mindenhová kövessék, és folyamatosan kiabáljanak vele, és bökdössék, mint egy ketrecbe zárt állatot. Még egyszer: hogy engedhette meg ezt egy elvileg szabadságszerető nép? Az emberek miért nem háborodnak fel a megfigyeléskapitalizmus puszta gondolatára? Miért nem rémülnek halálra a Big Techtől? Egy földönkívüli, aki egy nap majd az összeomlásunkat tanulmányozza, talán arra jut: A szabadság túl sok volt nekik. Szívesebben voltak rabszolgák.

Ha valaki csak olvasta, és nem hallotta és figyelte a férfi beszédét, valószínűleg teljesen máshogy képzeli el az alakját, mint amilyen ezen az estén volt. A szavak, a jelentések, a rémületes tények alapján az ember valami érzelemmegnyilvánulásra számított volna. Nem ezekre a nyugodt, kizengetett mondatokra. Nem erre a szenvtelen maszkra. Csak egyszer értem tetten az érzés vibrálását: amikor az állatokról beszélt, kicsit megbicsaklott a hangja. Az emberek iránt, úgy tűnt, nincs benne szánalom. Beszéd közben időről időre átnézett a pulpitus fölött, és átfuttatta ragadozó tekintetét a közönségen. Később, azt hiszem, megértettem, miért nem akart kérdéseket. Jártak valaha vitafórumon, ahol egy ember biztosan feltesz valami meggondolatlan megjegyzést, vagy kérdez lényegtelen dolgot, amiből kiderült, hogy a beszélőnek egy szavára se figyelt oda? Beláttam, hogy ennek az előadónak, ez után a beszéd után elviselhetetlen lett volna valami hasonló. Talán attól tartott, hogy elfogja az indulat. Mert persze az is ott volt: A hűvösség, a visszafogottság alatt érezni lehetett, hogy ott vibrál. Mély, vulkanikus érzelem. Ami, ha felszínre engedte volna, kitört volna a feje tetején, és mindannyiunkat hamuvá égetett volna.

Volt viszont valami furcsa, sőt bizarr a közönség viselkedésében is, gondoltam. Milyen jámboran fogadják ezt a jövőjükről festett komor képet, ami a gyerekeik számára csak még komorabb lesz. Milyen nyugodt, udvarias figyelemmel hallgatnak, mintha az előadó nem is egy olyan időt írna le, amikor a természetes időrend rémületes megfordításával a fiatalok az öregeket irigylik – ez a szint a férfi szerint már el is kezdődött –, aztán az élők a holtakat.

Hogy ilyesmiért ütögessük össze a tenyerünket, pedig hát ez történt, és gondolom, még furcsább lett volna, ha nem tesszük – de itt már a mondandóm elébe vágok.

A férfi a taps előtt, még a beszéd vége előtt felvetett valamit, ami valóban felborzolta azt a sima felszínt. A közönségen morajlás futott végig (amivel a férfi nem törődött), az emberek fészkelődtek a helyükön, és észrevettem pár fejcsóválást is, és a hátam mögött egy sorból valahonnan egy nő ideges nevetése hallatszott.

Vége, mondta a férfi. Már most is késő, túl sokáig tanakodtunk. A társadalmunk már túlzottan részekre esett és diszfunkcionális, hogy időben helyrehozza a végzetes hibákat, amiket elkövettünk. Különben is, az emberek figyelme nagyon szelektív. Sem az évszakról évszakra bekövetkező időjárási események, sem annak kockázata, hogy világszerte millió állatfaj halhat ki, nem tudja a környezeti katasztrófát országunkban a legfontosabb gondok listájának élére emelni. És milyen szomorú látni, mondta, hogy a legkreatívabb és legjobban képzett osztályoknak oly sok tagja, akiktől találékony megoldásokat remélhettük volna, a világ gondjaival szemben inkább személyes terápiához és pszeudovallásos gyakorlatokhoz folyamodik, ami tovább erősíti az eltávolodást, a pillanat hangsúlyozását, környezetünk változatlannak való elfogadását, a lelki egyensúlyt. (Ez a világ csak árnyék, egy tetem, semmi, ez a világ nem valóságos, ne tévesszék össze ezt a hallucinációt a valódi világgal.) Az öngondoskodás, az egyén mindennapi szorongásainak enyhítése, a stressz kerülése: ezek lettek társadalmunk legfontosabb törekvései, mondta – szemmel láthatóan fontosabbak, mint magának a társadalomnak a megmentése. A tudatosságőrület csak újabb figyelemelterelés, mondta. Persze hogy stresszt kell éreznünk, mondta. Igen, abszolút el kell fognia a rémületnek. A tudatos meditáció segíthet valakinek, hogy lelki békével nézzen szembe a vízbe fulladással, de abszolút semmit nem segítene a Titanicon, mondta. Sem a belső békére irányuló egyéni törekvések, sem a mások iránti résztvevő magatartás nem vezethettek volna időben megelőző tettekre, csakis az elkerülhetetlen végzet iránti kollektív, fanatikus, mindent elsöprő megszállottság.

Céltalan tagadni, mondta a férfi, hogy elképesztő mértékű szenvedés várható, vagy hogy volna menekvés előle.

Hogy éljünk akkor?

Egy dolgot el kellene kezdeni megkérdezni magunktól, hogy akarjunk-e továbbra is gyerekeket.

(Itt jött a nyugtalanság, amit emlegettem: morajlás és mozgolódás a közönség soraiban, annak a nőnek az ideges nevetése. Ez a rész ráadásul új volt. A gyerekek kérdését a magazinbeli cikkben nem tette fel.)

Hogy világos legyen: nem azt mondja, mondta a férfi, hogy minden nő, aki gyereket vár, fontolja meg az abortuszt. Persze hogy nem ezt mondja. Csak azt mondja, hogy talán a családtervezés gondolatát, ahogy az emberek generációk során értették, újra kellene gondolni. Azt mondja, hogy talán hiba embereket hozni a világra, amelynek olyan nagy esélye van rá, hogy akár az ő életükben sivár és rémisztő hellyé váljon, ha nem egyenesen lakhatatlanná. Azt kérdezi, hogy nem önzés-e vakon menni előre, és úgy tenni, mintha ilyesminek minimális lenne az esélye vagy semekkora, esetleg nem erkölcstelen, kegyetlen viselkedés-e.

Hiszen, mondta, nincs-e már így is számtalan olyan gyerek a világon, aki kétségbeesve várná, hogy megvédjék máris létező fenyegetésektől? Nem szenved-e máris millió és millió ember különféle humanitárius válságoktól, amelyekről más emberek milliói és milliói egyszerűen inkább tudomást sem vesznek? Miért ne fordítanánk a figyelmünket a szenvedők tömegeire, akik a soraink közt vannak?

És itt volna talán az utolsó esélye, hogy megváltsuk magunkat, emelte fel a hangját a férfi. Az egyedüli erkölcsös, értelmes út, amelyet a saját végével szembesülő civilizáció követhetne: megtanulni, hogyan kérjünk bocsánatot, és hogyan vezekeljünk valamely csekély mértékben a pusztításért, amelyet emberi családunknak okoztunk, és a többi élőlénynek és a gyönyörű földünknek. Szeretni és megbocsátani egymásnak, amennyire csak tudunk. És megtanulni elköszönni.

A férfi felvette az iPadjét a pulpitusról, és sietős léptekkel elindult a színpad mögé. A taps ritmusából hallani lehetett, hogy az emberek zavarban vannak. Ennyi volt? Vagy visszajön? De a nő jelent meg újra a pódiumon, aki bemutatta, megköszönte mindenkinek, hogy eljött, és jó éjszakát kívánt nekünk.

És aztán már felálltunk, és nyájszerűen elindultunk kifelé az előadóteremből, áramlottunk ki az épületből a fagyos éjszakai levegőre. Ami, hiába volt a számítások kezdete óta az egyik legmelegebb év, pillanatnyilag tökéletesen az évszaknak megfelelő hőmérsékletű volt abban a hónapban, a világnak azon a részén.

Innom kell valamit, mondta egy hang a közelemben. Amire: Nekem is!

A távozó tömeget valami fojtott légkör vette körül. Egyesek kábultnak tűntek, és hallgattak. Mások a kérdések elmaradására tettek megjegyzést. Milyen arrogáns dolog, mondta valaki. Talán bepöccent, hogy nincs telt ház, mondta valaki más.

Ezt hallottam: Dögunalom.

És: A te ötleted volt, hogy eljöjjünk erre, nem az enyém.

Egy idősebb férfi egy csoport idős ember közepén megnevettette a társaságot. Ajvé! Vége, vége, véhéhé-ge. Azt hittem, Roy Orbisont látom ott fent.

Ezt hallottam: Melodráma… Felelőtlenség.

És: Abszolút igaz, minden szava.

És (dühödten): Elmondanád nekem, hogy ennek mi volt a kibaszott értelme?

Felgyorsítottam a lépteimet, elhagytam a tömeget, de velem szinte azonos tempóban jött egy férfi, akit felismertem a közönségből. Sötét öltönyben volt, edzőcipőben és baseballsapkában. Egyedül volt, és menet közben nem mást, mint a „My Favorite Things”{2} dallamát fütyülte.

Innom kell valamit. Őszintén szólva én is ugyanezt gondoltam jóval azelőtt, hogy valaki kimondta. Inni akartam valamit, mielőtt visszamennék a lakásba, mielőtt lefekszem. Elhatároztam, hogy gyalog megyek vissza a kampuszból, ahogy odafelé is gyalogoltam (alig másfél kilométer), és tudtam, hogy útközben több olyan helyet is érintek, ahol kaphatok egy italt – egy pohár borra vágytam. De idegen voltam a városban, és nem tudtam, hol lenne, lenne-e olyan hely, ahol kényelmesen megihatok egy pohárral magamban.

Bárhova néztem, minden hely zsúfolt vagy zajos volt, vagy valami más miatt nem tűnt bizalomgerjesztőnek. Elfogott a magányosság és a csalódottság. Ismerős érzések. Eszembe jutott egy nőismerősöm, aki saját flaskát kezdett hordani. Már épp feladtam volna, amikor eszembe jutott, hogy van egy kávéház a házigazdám utcasarkán, ami idefelé üres volt, és ahol, mint észrevettem, bort is tartanak.

Persze nem volt már üres a kávéház. Az utcáról azonban láttam, hogy minden hely foglalt ugyan, de a bárpultnál még le lehet ülni.

Bementem és leültem. Egy pillanatra elfogott a pánik, mert a csapos, egy fiatalember olyan díszes tetoválással, és annyi arcszőrzettel, hogy egy zsánerképet juttatott eszembe, levegőnek nézett, pedig épp nem is szolgált ki senkit. Elővettem a telefonom, ezt a megbízható kelléket, és pár pillanatra azt csiklandoztam.

Dérlepte rózsák, egy kismacska bajsza.{3}

Végül a csapos odaténfergett (hogy ne legyek átlátszó), és felvette a rendelést. Végre megkaptam az italom. Vörösbor: az én kedvenc dolgaim egyike. Gondoltam, könnyebb lesz egy pohár bor mellett összeszedni a gondolataimat egy hosszú, nehéz nap végén, ami sok gondolkodnivalót adott. De azonnal elvonta a figyelmemet egy beszélgetés, ami pont a hátam mögött lévő asztalnál zajlott. Két ember, akiket nem láthattam, hacsak meg nem fordulok. Nem fordultam meg. De hamarosan elkaptam a beszélgetésük lényegét.

{1} Simone Weil, „Reflections on the Right Use of School Studies with a View to the Love of God”, Waiting for God, (New York: HarperCollins, 2009).

{2} A muzsika hangja című, 1959-es musical egyik betétdala. A szerk.

{3} Részlet a My Favorite Thingsből. A szerk.