JORGE BUCAY

Mesék, melyek

megtanítottak szeretni

ULPIUS BARÁTI KÖR

BUDAPEST

A mű eredeti címe: Cuente Conmigo

Fordította: Dornbach Mária

Copyright © 2005, Jorge Bucay

Hungarian Translation © Dornbach Mária, 2021

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2021

ISBN 9786156186102

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Az Életmesék – Történetek, melyekből az életet tanultam valamennyi olvasójának, nekik köszönhető az alábbi könyv…
és szerzője létezése

Bevezetés

MINDENT agyonbonyolítasz, Demián. Nem jó mindent, minden részletet és gesztust annyiszor elemezni. Minden, ami szerinted „nem stimmel”, jó apropó, hogy vég nélküli társalgásba bonyolódjunk. Fárasztó. Nem gondolod? Ne haragudj, kicsim, de az az igazság, hogy unom, amikor ötször körüljársz minden szót, amit mondok, és tízszer, amit szerinted elhallgatok. Na jó… azt hiszem, jobb, ha itt abbahagyjuk…

És így tovább, szavak, szavak és szavak, és mind Ludmilától.

Ludmila… olyan szépség, akit nem lehet nem észrevenni; a járását, a parfümjét, nem beszélve a nevéről.

Hat hónappal ezelőtt egyik reggel, miközben a teremben járkáltam, kedvetlenül és légiesen, résnyire nyitott ajakkal, kigombolt köpenyben, leeresztett karral és az arcába hulló hajzuhataggal közeledett hozzám.

– Nem értem – mondta vállát megvonva az elképedten pislogó páciens előtt.

– Mit nem ért, doktornő? – mondtam, s tekintettel a kórházi intézményre, próbáltam menteni a helyzetet, és egy tollvonással diákból diplomássá léptettem elő.

– Semmit – vetette oda lezseren. – Az a helyzet, hogy ebből az anyagból nem értek semmit, az égvilágon semmit…

– Hogy hívják, kisasszony? – kérdeztem fenyegető hangsúlyt erőltetve.

– Engem? Ludmilának – felelte kitartóan a szemembe nézve. – És magát?

És akkor megtörtént, amit egyetlen tanár sem engedhet meg magának, mégis mindig megtörténik. A magam negyven évével beleszerettem egy diáklányba. Beleszerettem a huszonkét évébe, az esendőségébe, a távolságot tartó unott tekintetébe, az ellentmondásos ifjonti érettségébe, a videójáték elérhetetlen hősnőjének és Milan Kundera figurájának különös és elbűvölő keverékébe.

Beleszerettem, és biztosan a nevébe is: Ludmila.

Talán azt kéne mondanom, hogy főleg a nevébe, mert ő maga szinte nem is létezett. Nem tudtam úgy eltölteni vele pár órát, hogy ne jusson eszembe Neruda távoli nőalakja („tetszel, amikor hallgatsz, mert olyan, mintha távol volnál”); s ha Ludmila valamit tökéletesen csinált, az a hallgatás volt. Hallgatás és titokzatos tekintetének semerre történő körbehordozása, mintha kívül lenne a világon, távol az univerzumtól, engem pedig foglyul hagyva gondolata útvesztőinek képzelt megfejtésében.

Ma, az idő távlatából, olykor szabadkozom. Ez a fiatal lány és a viselkedése újdonságot jelentett számomra, sőt talán többet, egy elfeledett régi Demián homályos képét.

Ezen kívül, mi tagadás, pont akkor találkoztam vele, amikor menekültem Gaby kéjes követelőzésének nyomasztó tapasztalata elől. Volt feleségem, amióta csak összeházasodtunk, sosem hagyott fel a követelőzéssel, a tiltakozással, a kéréssel, s hogy mindazért harcoljon, amit ő mennydörögve a „jogainak” nevezett, s hogy követelje tőlem, hogy „érettebben” teljesítsem a „kötelességeimet”.

Ludmila valóban az ellentettje volt. Ő úgy volt jelen, mintha mindentől távol volna… s ez, érthető módon, nagy kísértés volt.

Máskor viszont azt mondom magamnak, hogy orvosként túl kellett volna lépnem az ellenérveimen és építő vágyaimon. Kamaszos akarathiányát összetévesztettem a „zenhez hasonló viselkedéssel”; teljes közömbösségét a „koravén bölcsességgel”; ideges anorexiáját a „spirituális élet súlytalanságával”.

Észre kellett vennem, hogy friss és természetes arca krémek tucatjának és a világjárása során beszerzett méregdrága sminknek volt köszönhető. Üvegcsék, tégelyek és flaskák (papa által fizetve) szándékosan olyan köntösbe bújtatva, hogy ne keltsenek feltűnést.

Rá kellett döbbennem, hogy az a hányavetin kiválasztottnak tűnt és mindig lecsúszófélben lévő ruha a generális csábítás tökéletes stratégiájának az eredménye.

Az a „minden oké” még ott csengett a fülemben, amikor hazaértem.

Jóllehet ennek a pimasz kicsi lánynak talán igaza volt, és én tényleg kényszeresen mindent agyonkomplikáltam, és a kákán is csomót kerestem…

Hirtelen eszembe jutott Duci. Több mint tizenöt éve egyik délután elmondott nekem egy mesét: El círculo del 99, a 99 köre.

Talán erről volt szó.

Ismét arról, hogy képtelen vagyok úgy élvezni a világot, ahogy van?

Mi a francért nem bírom beérni azzal, amim van?

Hiszen nem is olyan kevésről van szó: hivatás, pálya, egészség, munka, barátok… és zsebemben pár peso, hogy elutazzam és meglátogassam őket.

Minek annyit agyalni?

Talán hogy végül ne kelljen elfogadni.

Elfogadni, mit…?

Hát, az igazságot.

És az igazság az volt, hogy a leányzó, Ludmila, elhagyott engem.

Miközben ujjával a második piros martiniban úszó jégkockát kergette, én rájöttem, hogy a gyászos körülménynek volt egy cseppet sem elhanyagolható színezete.

Ez igazi ok volt a szenvedésre. Legalábbis egy darabig megpróbálhattam elhitetni magammal, hogy az elhagyás volt az, ami fájt nekem, s így megszabaduljak annak a nyugtalanságnak a rémes érzetétől, ami már egy ideje ott ólálkodott körülöttem. De akaratom ellenére csak addig tartott az áltatás, amíg ki nem ürült a pohár. A Ludmila távozása okozta narcisztikus sebbel nem tudtam felváltani azt az óriási űrt, amit magamban éreztem. Azt a különös belső ürességet, ami az elmúlt hónapokban meghatározta a hangulatomat, s ami sokféle módon jelen volt a házasságom végén is.

Volt itt még valami, és biztosra vettem, hogy nem lesz nyugtom, amíg meg nem fejtem.

Megint eszembe jutott Jorge.

Hogy is volt az a mese a tanítványról és a csésze teáról? Szinte futólépésben mentem a dolgozószobába. Kinyitottam a bal oldali alsó ajtót. Beletúrtam az egyetemi jegyzeteimbe, összeraktam pár régi fényképet, kicsit kisimítottam az összegyűrődött doktori oklevelemet, s közben kerestem a vele folytatott terápiám során készített jegyzeteket (majdnem mindig feljegyeztem azokat a meséket, amiket Duci egy-egy ülésen mesélt).

Ó, igen, megvan… végiglapoztam, míg végül megtaláltam és hamisítatlan szenvedéllyel újra elolvastam.

Az ember betért a bölcs Badwin boltjába, és azt mondta:

– Sokat olvastam és számos bölcs és felvilágosult emberrel találkoztam. Azt hiszem, el tudtam raktározni minden tudást, amire szert tettem, s amit ezek a mesterek rám hagyományoztak. Ma úgy vélem, egyedül te tudsz nekem továbbiakat tanítani. Biztosra veszem, ha tanítványoddá fogadsz, kiegészíthetem a tudásomat azzal a kevéssel vagy sokkal, ami még hiányzik.

Badwin mester így szólt:

– Mindig hajlandó vagyok megosztani, amit tudok. Igyunk egy kis teát az első óránk előtt.

Azzal a mester felállt és hozott két, teával félig töltött, gyönyörű porceláncsészét és egy kis rézkancsót, amiben finom, illatos tea gőzölgött.

A tanítvány elvette az egyik csészét, a mester fogta a teáskannát, és önteni kezdett belőle a csészéjébe.

A folyadék hamar a csésze széléig ért, de a mester mintha nem vette volna észre. Badwin csak öntötte tovább, s miután a folyadék kifolyt és tele lett a tányérka is, amit a tanítvány tartott, folyt tovább le a bolt szőnyegére.

Ekkor a tanítvány összeszedte a bátorságát és figyelmeztette a mestert:

– Badwin – mondta –, ne önts több teát, tele van a csésze, nem fér bele több…

– Örülök, hogy észrevetted – felelte a mester –, a csészébe nem fér több tea. És tebenned van hely mindarra, amit tőlem kívánsz megtanulni…? – Majd így folytatta: – Ha mélyen el akarod raktározni a tanultakat, akkor néha vedd a bátorságot és ürítsd ki a csészédet, szabadulj meg attól, ami megtöltötte a fejedet, készen kell állnod, hogy akkor is elhagyd a már meglévőt, ha még nem tudod, mi foglalja el majd a helyét.

Pygmalion szobrász volt.– A tanulás olyan – mondta Duci a szúfikat idézve –, mintha barack volnál. Először csak azt látjuk belőle, hogy savanyú és ráncos. A gyümölcs nem tűnik túl vonzónak, sem csábítónak; de amint beljebb hatolunk, felfedezzük a húsát, s szaftos, édes és tápláló lesz a felfedezés.

Sokan itt meg is akarnak majd állni, de nem itt van vége a fejlődésnek. Utána beleütközünk a magház kemény héjába. Ez az előzmények megkérdőjelezésének a pillanata, a legnehezebb perc. Ha át merjük rágni magunkat a kemény héjon, megint eljutunk a lédús, lágy húshoz, ha sikerül hozzáadnunk az újat a régihez, hogy a kettőből haladjunk tovább, eljutunk a maghoz. Mindennek a közepéhez. Az abszolút potenciálhoz. Az új gyümölcsök csírájához. A tanulás új ciklusának kezdetéhez, amihez csak az ürességen áthaladva juthatunk el, ahonnan minden lehetséges.

Lehet, hogy velem is ez történik.

Mindenesetre itt voltam én, a tanítvány, készen arra, hogy újfent kiürítsem a csészémet. Hol volt a mester?

Figyelmesen körülnéztem, de még egy fénykép sem volt… a mesterről…

1.

MARÍA LIDIA már a bár asztalánál ült. Az órára néztem, pontosan négy óra volt. Tévedtem volna? Nem, négyben maradtunk. Egyszer igazán szerettem volna, ha én várok őrá.

Lassan közeledtem hozzá, hátulról. Biztosan meglepetés lesz majd, hogy pontosan érkeztem.

– Szia, Marily – mondtam, közben hátulról magamhoz szorítva átöleltem, székestül, mindenestül, és hosszú csókot nyomtam a fejére.

Mellesleg María Lidia volt életem legjobb barátnője. Egy córdobai mentálhigiénés kongresszuson ismerkedtünk meg vagy tizenöt évvel ezelőtt, amikor én utolsó éves orvostanhallgató voltam, ő pedig pszichológián a szakdolgozatát írta.

– Állj, állj! Nocsak! Látom, kezdünk visszatérni.

Bevallom, tartottam a válaszától, ennek ellenére nem mulaszthattam el, hogy meg ne kérdezzem, mire gondol.

Rám nézett, félig hamiskás, félig gúnyos mosolyra húzta a száját és…

– Na, figyelj, ezek a fordulatok, a kislány, a gimnázium és a… már csak a hajadat kéne befestened, barnítóval lebarnulni… és metroszexuálisnak vallani magad… – szúrta oda nekem Marily szokásához híven kertelés nélkül.

– Mit akarsz ezzel mondani? – sóhajtottam.

– Hónapok óta nem szólítasz Marilynek. Azután, hogy vőlegény lettél, én átmentem „bébibe” vagy „édesembe”. Melletted elveszítettem a nevemet, a vezetéknevemet, szinte az egész történetemet. Vagyis jó hír. Végre úgy látszik, kezdünk kikászálódni az „életközepi válságból”… Már csak néhány kamaszkori kifejezést kell elhagynod (például ismét azt mondani, hogy „sör” a „keserű lötty” helyett), és levenni ezt a nevetséges madzagkarkötőt, és megint ott vagy köztünk. Hiányoltunk az „akárhány évesek” klubjában. Jó hír, nem?

– Nem tudom, hogy amiben most vagyok, az az életközép… – nyögtem ki, csak hogy végre arról kezdjünk beszélgetni, ami valójában velem van.

– De még mennyire… persze ha téged zavar, hívd annak, aminek akarod. Én mondom neked, mint nő, sokkal több tapasztalatom van. Amikor a barátnőim és jómagam elmúltunk harmincévesek, magunk között úgy hívtuk, hogy „egzisztenciális krízis”, hogy az intellektuális légkör elhessegesse a félelmünket. Nem sikerült, ugyanolyan rémületes maradt. Ez a haszontalan belső hév, ami egyik napról a másikra, ukmukfukk, ám sürgetően tört ránk.

– Éppen ez az. Az ember állandóan mozogni akar, azt sem tudja merre, vagy miért, tudod, hogy itt vagy, pedig amott kéne lenned… S amikor odaérsz arra a másik helyre, rájössz, hogy az sem az a hely.

– Pontosan – bólintott Marily –, mintha másképp érzékelné az idő múlását, mintha a semmiből előtörne annak a szükségessége, hogy más értelmet keressen az életnek…

– Igen, újratervezés. Megállni és megnézni, mit csináltál… igen. Minek nevezzük?

– Négy szótag: é-let-kö-zép – mondta Marily, és ismét kacagásban tört ki, magára vonva a bárban lévők figyelmét.

Én lehajtottam a fejem, próbáltam észrevétlen lenni. De ő csak folytatta:

– Jaj, Demi, az a probléma, hogy ti, férfiak annyira kiszámíthatók, annyira világosak vagytok; mind egyformán reagáltok. Megjelenik egy fiatal nőcske, olyan, akinek elválás előtt még bókolni se mertetek, nehogy nyálasnak tűnjetek, és ekkor… futás fodrászhoz, de nem a megszokotthoz, nem, egy „stylisthoz”; futás új ruhát venni a divatos helyen; időt szakítani a tornára és tajcsileckét venni… és így apródonként elhiszitek, hogy megcsináltátok, hogy még menők vagytok…

Marilyből előtört a fékezhetetlen feminizmusa, amit annyira utáltam. Nem azért csinálta, hogy bosszantson, ismertem, egyszerűen nem bírta kihagyni. Most nem volt kedvem belemenni, mint oly sokszor, a nemek közti egyenlőségről szóló csatába, ezért elengedtem a fülem mellett a témát, és intettem neki, hogy vegye vissza a hangját.

– Sose szégyelld, téged legalább korán elkapott. Talán mert nincsenek gyerekeid, ha lennének, még túl kicsik volnának, és még a nevelésükkel foglalkoznál. A korosztályod nagy részénél ez ötven körül jön el, mindig az első válásuk után, és közben mindig fényezik magukat, s mindenért, amit nem tudtak megcsinálni, az „exüket” hibáztatják.

Mintha a pincér a hosszú előadás végét akarta volna a kivárni, gyorsan kihozta a sörünket, talán, hogy gyorsan igyuk meg és távozzunk, minél előbb, annál jobb.

María Lidia koccintásra emelte a korsót, és majdnem kiáltva azt mondta:

– Az elhagyott Pygmalionra!

Közelítettem a sörömet az övéhez és lelkesen koccintottunk. Miközben ittam, próbáltam felidézni Pygmalion történetét. Eszembe jutott Bernard Shaw és a My Fair Lady című musical cselekménye, de nem sikerült összekapcsolni az alapul szolgáló mitológiai történettel.

– Hogy is volt? – kérdeztem. És barátnőm meglepett pillantását látva hozzátettem: – Pygmalion mítosza… Hogy volt?

Marily pedig mesélni kezdte a történetet:

Pygmalion szobrász volt. Talán a legjobb művész a kővel dolgozók között az egész birodalomban. Egyik éjjel egy szép asszonnyal álmodik, aki peckesen és érzékien járkál a szobájában. Pygmalion azt hiszi, hogy Aphrodité az, a szerelem és a nemiség istennője, s azt hiszi, ő maga küldi neki ezt a képet, hogy istensége tiszteletére faragjon márványba egy szobrot. Pygmalion másnap elmegy a kőbányába, és amint az várható, talál is egy óriási márványtömböt, ami tökéletesen megfelel a műről alkotott elképzelésének, az álmában látott nőnek, életnagyságában, állva, épphogy a falnak támaszkodva, büszkén szemlélve a halandók világát.

A művész a következő hónapokban igyekszik a fölösleget lefejteni a kőről, hogy előbukkanjon a mű tökéletes szépsége.

Fáradhatatlanul dolgozik mindennap, minden éjjel ezzel az arccal, ezzel a testtel, ezekkel a kezekkel, ezzel a mozdulattal álmodik. A szobor kezd alakot ölteni, s minthogy Pygmalion a műhelyében alszik, minden reggel a márványasszony az első alak, akivel szembe találja magát.

Pygmalion nemcsak a befejezett művet látja lelki szeme előtt, hanem elkezdi elképzelni, milyen lenne ez a nő, ha életre kelne. A szobrász a faragás során előhívja azt, amit már tud, mert elképzelte ezt a tökéletes nőalakot. Hogy jobban megragadja, nevet is adott neki. Galateának nevezi.

Ahogy a művész egyre lázasabban be akarja fejezni a művét, felsejlenek a részletek. Nem a feladat befejezésének vágyáról van itt szó, amit minden szobrász érez, hanem egy szerelmes szenvedélyéről, hogy végre a maga teljességében lássa a szerelmét.

Végül elérkezik a nap. Már csak a csiszolás van hátra, és Galateát megmutathatja a nyilvánosság előtt.

– Szépségétől mindenkinek tátva marad majd a szája – mondja a márványnak.

Akkor éjjel egy szellő fúj be az ablakon, és felébreszti a szobrászt. Egy gyönyörű nő áll Galatea előtt. Fényes csillogás árad belőle.

Aphrodité az, személyesen. Leszállt a műhelybe, hogy megnézze a Pygmalion által a tiszteletére készített szobrot.

– Gratulálok, szobrászom, ez igazi mestermű. Nagyon tetszik. Kérj, amit akarsz, teljesítem – szólt az istennő.

Pygmalion nem habozik. Tudja, mit kívánjon. Hetek óta gondolkodott rajta.

– Köszönöm, Aphrodité. Egyetlen kérésem, hogy keltsd életre a szobromat. Engedd meg, hogy hús-vér nő legyen belőle, igazi nő, aki érez és gondolkodik, ahogy én elképzeltem…

Az istennő fontolóra veszi, végül úgy dönt, hogy a szobrász megérdemli.

– Teljesítettem – mondja Aphrodité, majd eltűnik a szobából.

Pygmalion örömmel vegyes ámulattal figyeli, ahogy Galatea kinyitja két hatalmas szemét, hideg fehér márványbőre átveszi az emberi bőr lágyságát és rózsás pírját.

A művész odalép hozzá, kezét nyújtja felé, hogy a nő leszálljon a talapzatról.

Galatea fejedelmi mozdulattal elfogadja Pygmalion kezét, és gőgösen elindul az ablakhoz.

– Galatea – szólal meg Pygmalion –, te az én teremtményem vagy. Kívül-belül olyan vagy, amilyennek elképzeltelek, amilyennek óhajtottalak. Ez a legboldogabb perc egy halandó életében. Előtted áll a nő, akit megálmodtál, olyan, amilyennek megálmodtad. Gyere hozzám feleségül, gyönyörű Galatea.

A csodálatos nő hátrafordítja a fejét, s egy pillanatig a válla fölül nézi a szobrászt. Majd ismét a várost bámulja, és azon a hangon, amilyet Pygmalion képzelt hozzá, olyasmit mond neki, amire a mester sosem számított:

– Te igazán tudod, hogyan gondolkodom és milyen vagyok. Tényleg azt hiszed, hogy egy magamfajta beéri egy magadfajtával?

– De én nem találtam ki Ludmilát! – ellenkeztem.

– Kívülről nem, de szerintem belülről te építetted fel. Mind egyformák vagytok. Összeraktok egy prototípust, annak a negatív formáját használva, aki távozott, majd nekiláttok, hogy megkeressétek. Ti magatok mondjátok mindig, hogy ez a „sosemvolt” kislány.

– Általánosítasz, nem értek egyet. Ami velem történik, az egyedi, személyes.

– Jól van, Demi, ne haragudj, csak próbáltam viccesen közelíteni a problémához. Ne gondold, hogy nem értelek meg. De ismétlem, negyvenévesen testet kell adni nekik… Én nem vághatom a fejedhez azt a sok marhaságot, amit a többi férfi mondana: „Ugyan már, apukám.” „Ezek mind egyformák.”
„Ő veszít vele”, meg hasonlók… egy magam korú nőnek más a nézőpontja… és az enyém világos, mint a nap… na már most, ha más választ keresel…

Nem hagytam, hogy folytassa. Türelmes voltam, de mindennek van határa.

– Vagyis egy férfibaráttal kellene beszélnem. Aki ugyanúgy érez, mint én. Egy férfival, aki teljes mértékben megérti a másik férfit, aki rácseszett! – közöltem kissé emelt hangon.

– Jó, jó… igazad van, elvetettem a sulykot.

– Marily, te vagy a legjobb barátnőm. Egy csapatba tartoztunk. Pszichológus vagy, ráadásul annak dacára megőriztük a barátságunkat, hogy valljuk be, az évek múlásával elmélyültek a köztünk lévő különbségek. Talán pont azért, mert annak dacára, hogy különbözőek vagyunk, továbbra is szeretjük egymást, arra gondoltam, más nézőpontból tekinthetnél rám, nem tudom, tanácsot adhatnál…

– Még hogy én, tanácsot? – Marily megint felnevetett, ezúttal némi öngúnnyal. – Tanácsadásban nem vagyok jó (foglalkozási ártalom, tudod?). De ha már hozzám fordultál, emlékeztetlek valamire: „Aki tanácsadót választ, az már tanácsot is választott.”

Elmosolyodtam a meghökkentő állításon, ő pedig folytatta:

– Miféle tanácsot és nézőpontot vársz tőlem, Demián? Pszichológus vagyok, a pszichoanalízis megszállottja, krónikus terápiás páciens és közösségi aktivista. Negyvenéves vagyok, nincs párom és menthetetlenül át vagyok itatva egy erős hetvenes szellemétől.

Marily önfeledten nevetett, és újabb koccintásra emelte a sörös korsóját.

– A barátságra – mondta mosolyogva, szemében ugyanazzal a cinkos mosollyal, ami mindig eszembe jutott, ha rá gondoltam.

María Lidia kortyolt még egyet, aztán folytatta:

– Ha most kérdezel, akkor azt mondom, hogy két lehetőség van: eljössz velem dolgozni a közösség központjába (ahol mondjuk leginkább egy orvosra volna szükségünk), és garantáltan kicsit eltolod magadtól azokat a hülyeségeket, amik foglalkoztatnak, miközben a köldöködet bámulod…

– Vagy…? – kérdeztem.

– Vagy keresel egy terapeutát, és kideríted, mi a frász van veled.

Nem egészen egy hét alatt másodszor jutott eszembe Duci és hogy ismét terápiára kellene járnom. Tényleg, nem is olyan dőre gondolat, legalábbis nem annyira, mint az újabb aktivista elfoglaltság. Ehhez újra el kéne hinni, hogy ez a világ bizonyos értelemben megmenthető… de ami még rosszabb, újra hinni kellene, hogy a pártnak, jelenlegi állapotában… ehhez a feladathoz énrám van szüksége. Nem. Engem nem ilyen fából faragtak.

2.

SOKAT gondoltam a María Lidiával folytatott beszélgetésre; főleg arra, hogy „aki tanácsadót választ, az tanácsot választ”. És hetek óta először jót szórakoztam arra gondolva, hogy „az adott tanácshoz kit kéne választanom”, kit próbálnék megtalálni.

Kétségkívül anyám lenne az a személy, aki ismételten megerősítené az újraházasodás és a családalapítás fontosságát.
Az elmúlt hónapokban, amikor rólam beszélt, tényleg a „gyerek”, s ha őróla, akkor az „unokák” volt a leggyakrabban használt szava. A társalgás azzal az állítólag véletlen előkerült eseménnyel indult, hogy nem tudom én kicsodának gyönyörű kislánya született, vagy hogy az unokahúgom terhes lett (mert keresik a kis „párját”), illetve hogy valamelyik szomszédasszony lánya az áhított terhesség érdekében majd megőrül, hogy szert tegyen egy in vitro megtermékenyítésre („nem ismersz egy jó szakembert, aki segíthetne neki?”). A beszélgetés azonnal arra terelődött, hogy „mennyi örömöt jelentenek a gyerekek”, de ez velem sosem működött (nem nekem valók az ilyesfajta örömök, amire ennyi időt kell fordítani). Végezetül pedig szükségszerűen ott kötöttünk ki, hogy anyám mennyire szeretne unokákat (mielőtt meghal), pedig még fiatal és egészséges, merthogy látta a testvérének, Maríának a boldogságát, aki ott volt az unokái esküvőjén („persze, vágtam rá mindig, mert lánygyerekei voltak”).

Anyám kizárva, megkérdezhetném Charlyt, ő a rögtönzött kiruccanások csalhatatlan szervezője és mágikus szabadulások megtervezője, akit maga Houdini is megirigyelt volna.

– Kutyaharapást szőrével – vágná rá azonnal. – Bízd csak rám. Holnap estére összedobok egy kis bulit, és majd meglátod, elmúlik minden bajod… hétfőn megismertem egy pipit, biztos van nem is egy kis barátnője, akit ki tud állítani…

Vagy felkereshetném Héctort, a volt terápiás csoporttársamat.

Ő meghallgatna, akár órákon keresztül is, érdektelen részleteket kérdezne, és egy sebész pontosságával megállapítaná, hogy „ez egy gyászfolyamat, amire az idő az egyetlen gyógyír.”

– Ne siess… és ne ijedj meg – vonná le utána a következtetést, és lassan rágyújtana egy cigarettára, és intellektuálisan bölcs pózban bámulná a füstöt. – Hadd múljon el néhány hónap – (micsoda, néhány hónap?!) –, és jobban fogod érezni magad, addig csücsülj szépen otthon, és használd ki az időt és gondolkozz…

Aztán arra gondoltam, miért ne kérhetnék tanácsot Gabytól… senki sem ismert olyan jól, mint ő…

Ó, Gaby!… Hogy fordulhatott ez elő? Még mindig őrá gondoltam…

Végül úgy döntöttem, felkeresem Pablót. Az „Észkombájn” Pablót.

– Ha az embernek megoldatlan problémája van, legjobb, amit tehet, hogy mozog, akcióba lép, lazít, nem töri a fejét – mondaná figyelme jeléül jó erősen meglapogatva a hátamat –… amikor az ember fejét és testét leköti egy gyakorlat vagy egy sport, a gondolatok és az izmok egyszerre megtelnek oxigénnel… és akkor maguktól jönnek a válaszok.

Pablo hetente találkozott egy baráti csoporttal az egyik futballpályán, ami közel esett a munkahelyéhez, s amikor felhívtam telefonon, a válasza többé-kevésbé várható volt, beleértve az áltudományos elméleti-gyakorlati magyarázatot és a „sütögetésre” szóló meghívást.

Csütörtök késő délután értem oda, és bekapcsolódtam a kollégáival vívott fociviadalba: négyes a nyolcas ellen.

Kisvártatva rájöttem, hogy olyan tanácsadót választottam, aki a megfelelő tanáccsal lát el. Alighogy elkezdődött a meccs, pár perc múlva csodálatos, sokatmondó illetve misztikus (mondanám Ducinak, ha terápián lennék nála) élmény töltött el. Hirtelen úgy éreztem, mintha húszéves lennék és sosem léteztek volna a női nemhez fűződő fájdalmas tapasztalataim.

Én nem törekedtem rá, hogy a testem úgy reagáljon, ahogyan akkor, csak futni kezdtem, és éreztem, hogy a vér visszaadja az energiámat, s a testem visszanyeri az elveszettnek hitt vitalitását.

Azt hiszem, sosem élveztem még ennyire egy meccset: rúgás, passzolás, cselezés… és amikor jött a gól… Elképesztő volt az a gól. Hevesebben ordítottam, mint amikor Maradona berúgta a labdát az angoloknak a mexikói világbajnokin.

Micsoda gyönyörűség!

Utána megint rúgás (nagy vagy, Demián) és a csel (elképesztő), ahogy a nyolcas menő védőjének a lába között vittem el a labdát, és…

Rosszul léptem…

Nagyon rosszul léptem.

Nem tudom, volt-e kavics, vagy nem (nem fogok ezen a hülyeségen rágódni), mindenesetre kifordult a bokám és elestem.

Rögtön észleltem, hogy nem szimpla elcsúszásról van szó. Mivel nem álltam fel, Pablo és a láb közötti csel menő palija odajöttek, hogy segítsenek, és kivittek a pályáról.

Lépni sem bírtam, de nyugton maradtam, és megvártam a meccs végét, 4 : 1-re kikaptunk (persze, egy játékossal kevesebbel már esélytelenek ezek a hatan hat elleni meccsek)…

Aztán Pablo eljött velem a kórházba. Egy barát, a Sebi volt az ügyeletes.

– Semmi komoly, Demián – közölte Antonio –, csak egy rándulás. Ha akarod, nem gipszellek be, de ígérd meg, hogy egy hétig pihensz…

– Oké – mondtam csüggedten.

– Ebből pedig vegyél be naponta kétszer egyet… – fűzte hozzá, miközben már indult a többi pácienshez.

Egy óra múlva már otthon voltam. Pablo a bejárat mellett letette a táskámat és szinte bűntudatosan távozott („sajnálom, haver, micsoda pech”).

Ott maradtam, egymagamban, a kanapén kinyúlva, bekötött lábam párnákra téve, s egy minimum tíznapos betegállománnyal.

Véletlen vagy oksági összefüggés? Ezt magamnak kerestem? Vajon mit mondana Duci? Kutatni kezdtem az emlékezetemben az ide illő mese után, és eszembe jutott az a régi vicces történet, amit Elías nagyapám mesélt.

Egy öreg tejárusról szól, aki a becses folyadékot egy öreg, fáradt ló által húzott szekérről mérte a faluban. Az árus fösvény, nagyravágyó és ostoba volt.

Egyik délután éppen egy halom lucernát szállított ezen a kocsin, és arra gondolt, mennyi pénzt spórolna, ha a lova nem enne ennyi takarmányt havonta. Eszébe jutott, hogy a doktor egyszer azt javasolta a szomszédjának, hagyjon fel a dohányzással. Amikor a páciens panaszkodni kezdett, hogy képtelen lemondani a függőségéről, a tudósember egy „leszoktató” módszert javasolt neki. Gyújtson rá mindennap egy cigarettával kevesebbre, míg el nem múlik a rossz szokása. Türelemmel és állhatatossággal hozzászokik majd, és néhány hónap alatt megtanul dohányzás nélkül létezni.

A tejárus arra gondolt, ő is alkalmazhatná a tudomány új eredményeit a saját boltja felvirágoztatására, elhatározta hát, hogy apródonként rászoktatja az állatot, hogy megéljen evés nélkül.

Attól a naptól fogva a tejárus mindennap az előző napinál tíz grammal kevesebb takarmányt adott a lónak.

Úgy számolta, hogy egy év alatt, ha kitart a terve mellett, a ló tökéletes társa lesz a munkában. Ingyen munkaerő.

Egyik nap aztán felhangzott a falu utcáin a tejárus zsémbes hangja, aki nagy nehezen maga húzta a szekerét.

– Hát a ló? – kérdezték a vevői.

– A butája – mondta az ember azt hívén, hogy az állatról is elmondható –, megtanítottam neki evés nélkül élni… erre most, hogy végre megtanulta… megdöglött!

Pont most, amikor csak mozogni akartam, feltöltődni oxigénnel, adrenalinnal és kikapcsolni a gondolkodást, már járni sem tudok…

A következő hét nap alatt Jorge válaszait idéztem fel magamban.

Végül rádöbbentem, ő maga kell, hogy elmondja nekem.

Amint fel tudtam kelni, elmentem, fogtam egy taxit, és megkértem a sofőrt, hogy vigyen el a régi terapeutám, Duci címére.

3.

KISZÁLLTAM a Tucumán 2400. alatti öreg épület bejáratánál, és végigbicegtem az előcsarnokon a liftig. Minden úgy festett, mint régen. A frissen fényezett padló, a középen lévő kert virágainak illata, a tányérok és edények csörömpölése, ami a földszinti lakások faajtóin át kihallatszott.

Gépiesen a hosszú folyosó végére pillantottam, de hiába kerestem don Josénak, a portásnak az alakját. Azét a férfiét, aki tizenöt évvel azelőtt nyolcvan körül járt, és mindig elsőként üdvözölte Jorge pácienseit. Én megtanultam szeretni azt a tolakodónál is erőszakosabb ellenőrző jelenlétet („siessen, öt percet késett”, „nyugalom, az előző még nem jött ki”, „a doktor éppen most ment fel”…). Sajnálattal konstatáltam, hogy természetesen nem volt ott, nem lehetett még mindig ott.

Egy darabig vártam a liftet, de nem jött, aztán sántaságom ellenére elkezdtem gyalog fölbicegni a márványlépcsőn.

Ahogy emeletről emeltre haladtam, éreztem, hogy furcsa módon kezdtek megszállni az emlékek.

Tizenöt év telt el azóta, hogy utoljára láttam Ducit.

Minden bizonytalanságommal hozzá fordultam, ha túláradt a kapcsolatom a szüleimmel, a barátaimmal, a munkában, önmagammal, és persze Gabyval.

Ducival folytatott beszélgetés egyenként elűzte a kételyeimet, feltárva a vágyaimat, megerősítve az önbecsülésemet.

Azon a napon, amikor Jorge búcsúzáskor utoljára nyitotta ki előttem az ajtót, azt mondta:

– Szeretném, ha tudnád, Demián, hogy ma ugyan lezárul a közös munkánk, rám számíthatsz.

Hihetetlenül hangzott. Annak, aki a mesével fejezte ki
a tudását és a jó tanácsait, ez a „számíts rám” – mondhatni – a mesében kialakított testvériség végszava volt. Az együtt töltött idő alatt kialakult kötelezettség. A hasonlóságok kinyilvánítása.

Amikor azon a napon távoztam a tucumáni épületből, a fájdalom ellenére könnyebbnek, szabadabbnak éreztem magam, mint aki a sok nyomás és feltétel nélkül végre képes élni.

És lám, múlt az idő, és én megint csak ott álltam, a 4/J előtt.

Valami félresikerült nálam, nem tudtam, hogy micsoda. Valami megakadályozta, hogy boldognak érezzem magam, vagy legalábbis megpróbáljak elégedett lenni a választásaimmal, elégedett lenni saját magammal… Valami mocorgott bennem, aggasztott és szorongatott.

Akkoriban, amikor terápiába jártam, Gabyval jegyesek vagy valami hasonlók voltunk, ő helyet követelt az életemben, magának és a partnernek, én pedig rosszul éreztem magam és védekeztem. Megoldás helyett alkudoztunk.

Duci folyton azt mondta, hogy az alkudozás az üzlet része, egy élettervhez azonban nem illenek engedmények, csak megállapodások. Igaza volt.

Egyik nap, amikor Gaby értem jött a rendelőbe, Jorge beengedte, és egy kis mateteázás után az alábbi történetet mesélte:

Volt egyszer egy király, aki nagyon szeretett vaddisznóra vadászni. Hetente egyszer a legközelebbi barátaival és a legügyesebb íjászával kiment a palotából az erdőbe, hogy a veszélyes állatok nyomába eredjen, amelyek bizonyosan megkeserítették a birodalom állattenyésztőinek és földműveseinek az életét. A kaland élvezete ily módon párosult az alattvalóinak tett szolgálattal, miszerint megszabadította őket legveszélyesebb ellenségeiktől, fosztogatóktól és gyilkosaiktól.

Mindig ugyanazzal a módszerrel vadásztak: felkutattak egy csapat disznót, körbezárták és egy tisztás felé hajtották, ahol már várták őket.

Hogy a vadászat megőrizze sportos jellegét, a vadásznak (valamelyik barátnak, vagy magának a királynak) le kellett szállnia a lóról és egy lándzsával és egy éles tőrrel a kezében, lábon kellett megküzdenie az állattal. Nagyon ügyesnek kellett lennie, hogy elkerülje a vad éles fogát, kihegyezni a reflexeit, nehogy az ellensége ledöntse a lábáról. Rendkívüli ügyesség és gyorsaság kellett hozzá, hogy a lándzsa élét valamely létfontosságú pontba döfje, majd elég bátor legyen, hogy ráugorjon a megsebzett állatra és a késsel megölje.

Ha valami balul sült volna el, a király íjásza volt a vadász egyetlen védője.

Miközben mindenki a küzdelmet figyelte, az őr megfeszített íjával és lövésre kész nyilával, éles szemmel követte az eseményt.

Az ő lövésének pontosságán múlott, hogy megijeszti-e a vadászt, vagy végzetes balesetet okoz.

Egy napon a király egy csapat vaddisznót üldözött, amely már letarolta a birodalma nyugati fertályát, barátaival egy olyan erdőbe hatolt be, ahol még sohasem járt. Nemigen különbözött a többi erdőtől, hacsak abban nem, hogy a kis erdő csaknem valamennyi fájára rá volt rajzolva egy alig látható céltábla. Krétával rajzolt három kör, közepén pedig egy besatírozott, fehér pont. A király nem vette észre a köröket a fák törzsén, azt azonban igen, hogy minden középpontba bele volt szúrva egy nyíl.

Harminc-negyven fatörzs bizonyította a nyíllövést, mindegyik fán céltábla, minden céltáblában egy nyíl, minden nyíl pontosan a célpont kellős közepében. Egyforma színű tollal díszített nyilak. Egyforma nyilak, feltehetően ugyanaz az íjász lőtte ki valamennyit.

A király faggatni kezdte az egyik kísérőt, ki lehet a hibátlan célzó, de senki sem tudott válasszal szolgálni.

– Egy ilyen íjász nyújthatná a legnagyobb biztonságot a királynak – vélte valaki.

– Ilyen testőrrel, aki képes negyvenből negyvenet eltalálni, akár tűvel is elmennék oroszlánra vadászni… – nevetett egy másik.

– Bárcsak egymaga volna – mondta a király íjásza –, mert ha nem, akkor mindnyájan munka nélkül maradunk.

A király bólintott, és az állát vakarva hívatta a szolgái fejét, és így szólt hozzá:

– Azt akarom, hogy ez az íjász holnap délután ott legyen a palotámban… Győzd meg, hogy jöjjön el, vagy hozasd oda az őrséggel… Megértetted?

– Igenis, felség – vágta rá a szolga. Azzal felült a lóra és elindult a faluba, hogy megkeresse a tévedhetetlen íjászt.

Másnap aztán egy inas kopogott be a király hálófülkéjébe, hogy jelentse neki, megérkezett a szolga és szeretne a király elé járulni.

Az uralkodó gyorsan felöltözött, és lelkesen indult a látogató fogadására.

A fogadóterembe érve a küldönce mellett csak egy tizenöt-tizenhat év körüli sihedert látott, aki egy kis íjat tartott kelletlenül a kezében.

– Ki ez a fiú? – kérdezte a király.

– Ő az, akit ide hívattál – felelte a szolga –, aki kilőtte
a nyilakat az erdőben.

– Te volnál az, te fiú? Te lőtted ki azokat a nyilakat? De jól vigyázz, ne hazudj, mert a fejedbe kerülhet…

A fiú lesütötte a szemét és hebegve azt felelte:

– Igaz, felség, én lőttem ki őket.

– Mindet? – tudakolta a király.

– Mindet, felség – válaszolta a fiú.

– No, és ki tanított íjjal lőni? – kíváncsiskodott az uralkodó.

– Az apám – mondta büszkén a fiú.

– És hol az apád? – faggatózott tovább a király.

– Hat hónapja meghalt – felelte szomorúan a fiú.

Nincs meg a mester, de megvan a legjobb tanítványa, gondolta a király.

– Mi a technikád? – kérdezte a király.

– A technikám? – csodálkozott a fiú.

– Hát az, hogy a nyíllal pontosan beletalálsz minden célpont közepébe – magyarázta a király.

– Ó, az nagyon egyszerű – mondta a fiú –, én kilövöm a nyilat a fába, aztán köré rajzolom a köröket.

Ekkor Duci így folytatta:

– Nem hinném, hogy jó ötlet volna olyan párt rajzolni, aki nehézségeinek és csalódásainak a körvonalához igazodna – vonta le a következtetést Jorge. – Egy tartós kapcsolat felépítéséhez minden estben szükség van bizonyos ügyességre, s ezt csak gyakorlattal szerezheti meg az ember. Amikor képesek meghatározni, hol van a kapcsolat kívánt közepe, akkor célba vehetik. Ha egyetértés van a tervben, ha nem szánják el magukat a kijelölésére, vagyis a céltábláéra, amit a nyíllal megcéloznak, csak véletlenszerűen találják meg a boldogságot, vagy képzelt támpontot adnak a többieknek. De ami még fontosabb: amikor még megvan a szerelem, egy nézeteltérés fájdalma mindig dupla sebet ejt; azt a fájdalmat, ami nekem fáj és azt a fájdalmat, amit az általam szeretett személynek okoz, még ha tudom is, hogy nem mehetek vele tovább.

Gabyval kézen fogva, nagyon rémülten jöttünk el a rendelőből. Nem észleltük (és nem akartuk észlelni) a piros lámpát, amit Duci villantott fel nekünk. S az igazat megvallva, az idő távlatából úgy gondolom, így is maradtunk a végéig, minden cselekedetünk köré odarajzoltuk a köröket, hogy elkerüljük a saját és a másik fájdalmát.

Ő sok mindent megvalósított abból, amit szeretett volna (több mint öt évig voltunk házasok), de megvallom, én sosem adtam át magam teljes egészében.

Ami engem illet, gyakorolhattam azt a képességemet, hogyan védjem meg a tereimet, de sosem tudtam megosztani a feleségemmel egynémely dolgot, amelyek nagyon boldoggá tettek, s ő sokszor elismerte, hogy képtelen volt osztozni az örömömben, ha olyasmiről volt szó, aminek ő nem volt a részese. Végül a válás megkönnyebbülés volt mindkettőnknek, és nekem kellett megőriznem a bűntudat és ujjongás gyűlölt ambivalenciáját, s azt az érzést, hogy egy súly esett le a vállamról.

Most, hogy Gaby egyre gyakrabban jut eszembe, amikor becsengettem, úgy éreztem, mintha ott volna mellettem, arra biztatva, hogy ne habozzam, és kérjek segítséget.

4.

TÖBBSZÖR is megnyomtam a csengőt a következő tizenöt percben. Egyrészt, mert már nem visszakozhattam és nem tehettem úgy, mint aki azért van ott, mert „nem akar zavarni” (sosem felejtem el azt az első leckét, amit húsz másodperccel a megismerkedésünket követően Ducitól kaptam), de azért sem, mert a csendben néha zajokat véltem hallani, ütést vagy lépéseket, amiről nem tudtam eldönteni, hogy a lakásból, vagy a fölötte lévő emeletről jön-e.

Amikor aztán megszólalt a telefon a rendelőben, fülelni kezdtem.

Szinte lélegzet-visszafojtva félig az ajtóra tapasztottam a fülemet, de a készülék legalább öt percen keresztül megszakítás nélkül csengett, és senki sem vette fel. Sem Duci, sem a titkárnője nem hagyná ennyi ideig csengeni a telefont, ha ott vannak.

Végül beláttam, hogy egyiken sincsenek ott, írtam egy üzenetet, és kértem Jorgét, minél előbb lépjen kapcsolatba velem. A „SÜRGŐS” szó előtt, amit természetesen ösztönösen írtam, odabiggyesztettem egy „NEM”-et, és kiegészítettem a mondatot: „… de beszélnem kell veled, Duci.” És még azt is, hogy: „Ahogy tizenöt évvel ezelőtt mondtad… számítok rád”, és aláírtam: „Demián”.

Miután összehajtottam a lapot és be akartam csúsztatni az ajtó alatt, konstatáltam, hogy nem fér be a résen. Amikor lehajoltam, hogy beerőltessem az üzenetet, észleltem az első jelet, ami később bebizonyosodott, miszerint egy halom boríték tömte el az ajtó alatti hézagot. Ismertem Ducit, tudtam, hogy mindennap rendelt, lehetetlen, hogy ne szedte volna össze a leveleket. Ahogy az is kizárt, hogy a titkárnőjével egy időben ment volna szabadságra.

Abban a percben kijött a szemközti lakás tulajdonosa.