Cover illustration by Jeffrey Thomas

Adapted in part from Disney’s The Little Mermaid

Copyright © 2016 Disney Enterprises, Inc.

Published by Disney Press, an imprint of Disney Book Group.

All rights reserved.

Kiadta a Manó Könyvek Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja, 2026

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.disney.manokonyvek.hu

A kiadásért felel a kiadó ügyvezető igazgatója.

Minden jog fenntartva.

Szöveg © Serena Valentino

Eredeti cím: Poor Unfortunate Soul

Fordította ©Halmai Gergely

Felelős szerkesztő: Csapody Kinga

Szerkesztette: Boczán Bea

Olvasószerkesztő: Kótai Katalin

Borító © Jeffrey Thomas

ISBN 978-963-584-889-8

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette: Takács Gábor

Tartalom

Előhang

1. FEJEZET A tengeri boszorkány

2. FEJEZET A boszorkányok a hegytetőn

3. FEJEZET Boszorkányok Ipswichben

4. FEJEZET A tengeri csöppség

5. FEJEZET A látogató

6. FEJEZET A szegény mélabús lelkek

7. FEJEZET A boszorkány barlangjában

8. FEJEZET Dadus titka

9. FEJEZET A Sötét Tündér intelme

10. FEJEZET Kérők a kapuknál

11. FEJEZET A különös nővérek siráma

12. FEJEZET Az ellopott hang

13. FEJEZET Kacifánt herceg bűnbánata

14. FEJEZET A végső terv

15. FEJEZET Váratlan üzenet

16. FEJEZET Uzsonna Kacifánttal

17. FEJEZET A boszorkányok napfordulója

18. FEJEZET A tengeri boszorkány árulása

19. FEJEZET Kirké kínjai

20. FEJEZET Triton bánata

21. FEJEZET A boszorkányok álma

Utóhang

Édesanyámnak és édesapámnak,

szeretetükért és támogatásukért.

Boszorkányos, doromboló írótársam,

Pflanze emlékére. Nagyon hiányzol.

Serena Valentino

Előhang

A sötétszürke köd pászmái megannyi polipkarként tekergőztek Ursula nyomában, amint végighaladt Ipswich látszólag elhagyatott városán. Kacaja messzire visszhangzott a bedeszkázott vityillók közt, melyeknek szánalmas lakói összehúzódva rettegtek odabent a haragos tengeri istennőtől, aki megelevenedett rémálomként ereszkedett le közéjük.

Ursula az emberi formáját öltötte magára a látogatáshoz, s varázserejével irányította a ködöt, mely hosszú, fenyegető csápok alakjában örvénylett mögötte, s belemart mindenbe, amihez hozzáért. Útját pusztulás kísérte, körülötte minden megfeketedett, s a romlás bűzét ontotta magából.

A főtér felé indult, s megállt az óratorony tövében. Csápjaival körbefonta, s az építmény csakhamar széles, éjfekete oszloppá alakult, amely valami sokkal sötétebb cél szolgálatában állt, mint az idő számontartása.

Gyűlölet.

Az egész mágiáját átitatta, s ez a gyűlölet mélységes mély, mindenen áthatoló szomorúságból táplálkozott. Azok az emberek elragadták tőle az egyetlen személyt, aki szerette őt, és ezért drágán megfizetnek. Rettentő csápjait most a tenger felé irányította, hogy magához szólítsa sötét szolgáit.

Sziréneket.

Ezek a teremtmények az emberek és a tenger lényeinek förtelmes keverékének tűntek, amilyet csak a legőrültebb elme hagymázas látomásai hívhattak életre. Fakó, kísérteties lények bukkantak elő a tengerből, szemük helyén sötéten izzó lyukak tátongtak. Széles, vicsorgó szájukban sárga, éles fogak sorakoztak végeérhetetlenül. Tejfehér, áttetsző bőrükön átütöttek a sötétkék erek, s kivehetővé vált eltorzult csontvázuk is.

Daluk, melynek hallatán az embereken remegés lett úrrá, fülükből pedig vér csordult ki, Ursulának gyönyörűnek tűnt. Teljesen elbűvölte, valósággal megrészegült mindent lebíró szépségétől. Kísérteties dallama előcsalogatta azokat az átkozott embereket a bedeszkázott házaikból – önkéntelenül, megbabonázva követték a szirének hívó énekét.

Milyen gyengék, gondolta magában. Gonoszul elvigyorodott a nyomorult népség elködösülő tekintetén, s jót mulatott közelgő végzetükön. Az emberek vakon botorkáltak előre; képtelenek voltak menekülni, vagy megakadályozni a saját pusztulásukat. Vér csöpögött a fülükből, s vér csordult ki a szájukból is; köpködtek, fuldokoltak tőle, ám még sikoltani sem tudtak az őket körülvevő borzalmak láttán. Ursula úgy vélte, ez a legcsodásabb és legélvezetesebb látvány, amelyben valaha része lehetett.

Ha a tengeri boszorkány nem inti le a szirének kórusát, az idejekorán végzett volna az emberekkel. Ám a halállal túl könnyen megúszták volna, nem igaz? Ursula látni akarta a rettegést, s a szenvedésüket. Azt akarta, hogy azzá váljanak, amitől a legjobban félnek, s amit a leginkább gyűlölnek.

A felszínre akarta hozni a bennük rejlő undort. Ahogy a gyűlölete szétáradt Ipswich utcáin, teljes pusztulás vette körül, amerre csak nézett. Sugárzó szépségként állt a romos táj kellős közepén, dühtől elfehéredett arccal. Szomorú szemében most bosszúszomj csillogott, szívét pedig átitatta a gyűlölet.

Isteni gyűlölet.

Igen! Az volt – isteni!

Most először érezte igazán, hogy él. A legkevésbé sem sajnálta a körülötte vergődő, vérző embereket; egy pillanatra sem esett meg rajtuk a szíve – nem foglalkozott holmi könyörgéssel vagy siralommal. A szirének énekével mindörökre elhallgattatta őket. Most mind ott álltak előtte, gyengén és összetörve, s néma rettegéssel figyelték, ahogy Ursula a vesztükbe vezeti őket.

– Az ősi istenek erejével hívlak benneteket, Mély Lakói! Vegyétek magatokhoz ezeket az embereket, legyen mind a tengeré! – Szavaitól az emberek hirtelen térdre rogytak, levegő után kapkodva vonaglottak a földön. Egymásra meredve láthatták, ahogy mindannyian rettenetes tengeri szörnyekké változnak át. Most már végleg Ursula szolgáivá váltak, s követniük kellett a parancsait. Embertelenné váltak, aljas szörnyetegekké – mindörökre.

Ursula kacaja egyre hangosabban harsogott, betöltötte a környező földeket, s a szomszédos királyságok boszorkányainak fülébe is eljutott. Még a legerősebbek háta is borsódzott tőle – lehettek jók vagy gonoszak – , mert mind érezték a súlyát. Jól ismerték a gyűlöletből táplálkozó mágia hatalmát, s a pusztítást, mely vele jár. A sötétszürke ködcsápok körbefonták Ursulát, miközben a boszorkány elégedetten szemlélte, ahogy a halálra vált emberek kétségbeesetten küzdenek az átváltozásuk ellen. Néma sikolyaik csak még csodálatosabbá tették a jelenetet.

– Ne küzdjetek ellene, drágáim! – kacagta. – Vagy, talán mégis! Úgy jobban fáj!

Ez sokkal kéjesebb volt, mint hitte volna. Pazar volt az egész; a gyűlölet, a pusztítás!

És dicsőséges.

Ursula kacaja mennydörgésként csattant, amint a partra érve a hullámok körülfonták. Újdonsült teremtményeit biztatta, hogy induljanak el a számukra ismeretlen mélység felé, oly sötét helyekre, melyeknek a létezésébe korábban bele sem mertek gondolni, ahova azelőtt csak rémálmaikban vagy lázas látomásokban merészkedtek.

A lények most már az alattvalói – sőt, szolgái – voltak, és kényére-kedvére rendelkezhetett velük, vagy kínozhatta őket. Ahogy a hullámok emberi lábához értek, Ursula lassan változni kezdett. Mintha csak a benne rejtőző teremtmény kénytelen lett volna a felszínre törni az emberi testből; mintha alig várta volna, hogy lássák, s hogy eggyé váljon a hullámokkal.

Teste hatalmasra duzzadt, akár egy leviatán; magasan a halálra rémült szolgái fölé tornyosult, s harsogva nevetett a szenvedésükön.

Ekkor váratlanul egy jókora alak emelkedett a vízből, mintha csak a Bolygó Hollandi bukkanna a felszínre. – Fejezd be ezt az őrültséget, de azonnal! – A hangja még a hullámverést is túlharsogta.

Míg Ursulát mintha a puszta sötétségből szőtték volna, a férfialak fényben tündökölt. Gyönyörű volt – túlságosan is –, és kissé túl tökéletesnek tűnt. Ezek a vonások egyáltalán nem voltak ritkák a magasabb rangú férfiak közt ott, ahonnan ő származott. Ursulának fogalma sem volt, ki lehet ez a kisebb istenség, de máris eldöntötte, hogy egyáltalán nem kedveli.

– Ki vagy te, hogy így parancsolgatsz nekem?! – vetette oda neki, félrebiccentve a fejét, hogy jobban szemügyre vehesse ezt a nevetséges kis istenutánzatot.

– Talán nem te hívtad az ősi isteneket? Íme, itt vagyok!

– Én segítséget kértem, nem azt, hogy a dolgomba üsd az orrod!

– Nézz körül! Nézd meg, mit tettél e földdel! A gyűlöleted mindent felégetett körülötted! Oly kietlenné vált, akár a gonosz mostoha birodalma! Ne kövesd az ő példáját, húgom! Gyere velem haza, oda, ahova tartozol!

Ursula döbbenten elhallgatott.

– Hallgass rám, húgom! Nézd csak meg a nyakláncot, amit viselsz! Apánktól kaptad, ajándékba. Már azt hittük, hogy mindörökre elveszítettünk. Én azonban reméltem, hogy egy nap majd felismered az erődet, és magadhoz hívsz… de erre nem számítottam. – Arca eltorzult az undortól, ahogy végignézett az Ursula által okozott pusztításon.

– Mit tudsz te az én életemről?! Magamra hagytak itt ezekkel az emberekkel, akik gyűlöltek és rettegtek tőlem! Fogalmad sincs, hogy mennyit szenvedtem!

– Ursula, hát tényleg nem emlékszel rám? Triton vagyok, a bátyád!

Ursula zavarodottan és dühösen Tritonra bámult. Egyáltalán nem tűnt neki ismerősnek.

– Sajnálom, Ursula. Itt az ideje, hogy hazavigyelek.

A tengeri boszorkány

Sok év eltelt már, mióta Ursula utoljára látta régi barátnőit, a boszorkánynővéreket. Legutóbb épp akkor látogatta meg őket, miután száműzték Triton udvarából. Rengeteg dolog történt azóta, s ahogy most feléjük tartott, már látta is a víz hullámain táncoló fényt. Végre a felszín közelébe ért. Szinte már látta is a három nővér árnyát, ahogy a parton állva várták.

Bizony rég volt már, gondolta, és úgy döntött, hatásos belépővel szolgál nekik; valami igazán látványossal. Érezte, ahogy növekedésnek indul, s a csápjai máris megnyúlnak – ettől mindig úgy érezte magát, mint a tenger hatalmának igazi birtokosa, s az is volt.

Milyen régóta nem éreztem már ezt az erőt magamban!

Ebben a formájában hatalmas hajókat süllyesztett el; deszkáikat szilánkokra roppantotta, maradványaikat pedig saját sötét birodalmába vetette. Tisztán látta a döbbenetet a különös nővérek kidülledt szemében, amint toronymagasan kiemelkedett a vízből. A három boszorkánynővér – Lucinda, Ruby és Martha – aprócskának tűnt a fekete, nedves köveken dideregve.

Ursula úgy vélte, a nővérekből valamiféle groteszk szépség sugárzik; túlságosan nagy szemüket, apró szájukat és kicsiny, ám kísérteties arcukat valahogy túl tökéletesen keretezték éjfekete loknijaik. Gyönyörűnek találta őket, még ha a hajukba tűzött tollakat enyhén át is itatta a pára, s ettől kissé ijedt, ázott madaraknak tűntek.

Bár külsőre nem látszott rajtuk, mélázott Ursula, ezek a boszorkányok valóságos legendák voltak. Annak a régi királynak az unokatestvérei voltak, aki a Hófehérke nevezetű királynő apja volt. Nagy jótevői voltak a Sötét Tündérnek és az ő alvó hercegnőjének is. S bár Ursula hangosan soha nem ismerte volna el, újonnan visszaszerzett erejét is a különös nővéreknek köszönhette. Tőlük kapta vissza a nyakláncát. Lucinda levegő után kapkodott, ahogy Ursula hatalmas alakjáról víz fröcskölt mindhármuk bámuló arcába, fülük pedig megtelt Ursula mennydörgő kacajával és dübörgő hangjával.

– Mily boldogság, hogy láthatlak titeket, drága nővérek! Túl rég találkoztunk már.

A tengeri boszorkány ezzel lehajolt a különös nővérekhez. Tényleg döbbenetesek, állapította meg.

Ám a szépséges vonások mit sem érnek a megfelelő arányok nélkül. Ursula kitárta a karját, hogy átölelje mindhármukat. A nővérek óvatosan, de egyszerre előreléptek, s hagyták, hogy a tengeri boszorkány átkarolja őket – ez kissé megnyugtatta mindhármukat, hogy Ursula nem haragszik rájuk.

– Látom, viseled az ajándékunkat – mondták tökéletesen egyszerre, s az arany csigaháznyakláncra mutattak. Tartottak tőle, hogy Ursula mérhetetlen haragra gerjedne, ha egyszer megtudná, hogy oly hosszú időn át az ő kamrájukban hevert, félig elfelejtve.

Ursula újra felkacagott, ezúttal a nővérek reszelős hangján, s a hajukból kókadtan lógó tollak látványán.

– Köszönöm, drága barátnőim! Egyszer majd el kell mesélnetek, hogyan szereztétek vissza a fivéremtől! Vagy tán Kirké volt az? Nem is kérdeztem meg tőle, amikor elhozta nekem. Apropó, hol van Kirké? Csodálom, hogy nem tartott veletek.

Kirké.

A név puszta említése úgy hatott a nővérekre, mintha csak tőrt döftek volna a szívükbe. Rettenetesen érezték magukat miatta, s ezért is akarta Lucinda, hogy Ursula segítségéhez folyamodjanak. A különös nővérek éjjel-nappal Kirké miatt zokogtak, s kiáltozták bele a nevét a sötétségbe, hátha egyszer majd csak meghallja a könyörgésüket, és megbocsát nekik. Ám Kirké egyszer sem válaszolt nekik, ezért is jöttek most a tengeri boszorkányhoz. Ursula persze nyilván kér majd valamit cserébe. Ez volt a szokása. Mindig is imádta az alkukat.

Először Lucinda szólalt meg.

– Kirké, drága húgunk itthagyott minket…! – Sötétvörös szaténruháját teljesen eláztatták már a könnyek, szeme körül pedig, akár a nővéreinél, teljesen szétfolyt a fekete szénnel felhordott smink az állandó sírástól.

– Rettentően dühös ránk! Olyan helyre távozott, ahol a mi mágiánk már nem éri el – folytatta Ruby.

Marthát annyira rázta a zokogás, hogy beszélni is alig tudott.

– Ezért jöttünk hozzád, Ursula. Mert látni akarjuk a kishúgunkat!

Ursula feltette a nyilvánvaló kérdést: – Próbáltátok már megidézni, drágáim? Esetleg valamelyik elvarázsolt tükrötökben?

A nővérek ekkor újra elpityeredtek.

– Biztos valami bűbájt hagyott hátra, ami nem hagyja, hogy megidézzük! – Martha kidülledt szemében, akárcsak a testvéreiében, most bánat és félelem ült.

Ursula látta, hogy valóban reszketnek. Nem emlékezett rá, hogy valaha is ilyennek látta volna őket; ennyire eltelve szomorúsággal és megbánással.

– Ígérem neked, Martha, hogy segítek megtalálni Kirkét! Mindannyiótoknak megígérem, drágáim, hogy viszontlátjátok még a húgotokat.

Ezzel Ursula felvillantotta káprázatos mosolyát, amely lassan kissé hétköznapibb lett, ahogy a boszorkány mágiája segítségével emberi alakot öltött, s végül újra átölelte a zokogó Marthát. Jól tudta, hogy a nővérek bármit megadnának, hogy újra láthassák Kirkét, s bármennyire is szeretett volna segíteni rajtuk – természetesen ezer örömmel –, teljesen véletlenül épp neki is szüksége volt a nővérek különleges varázserejére viszonzásként.