Előhang

– Haver, szerintem ez feldobta a talpát – mondta Danny Green. Arca színe épp olyan volt, mint azé az elegánsan öltözött, formás nőé, aki jelenleg széttárt karokkal, élettelenül feküdt a puha kék bársony ágytakarón.

Lucas Hannafore a homlokára tette a kezét.

– A francba. Ha nem lenne ennyire komoly a dolog, szétröhögném magam. Látom is magam előtt a Hírmondó címlapját: A szállodai ellenőrt holtan találták a Hajó Fogadóban.

Danny nyelt egyet.

– Most mi a fenéhez kezdünk?

1. fejezet

– Karácsonyi pukkantók? De hisz még csak október van. – Titch teletöltötte apróval a Sarki Bolt kasszáját.

– Most, hogy nagymama lettem, időben szeretném elkezdeni a bevásárlást, még ha ettől nagyon öregnek is érzem magam.

– Akkor szerencséd van, Mary, mert pont most rendeltem jó néhány dobozzal. Pár héten belül meg is érkeznek. És csinálok majd egy kis karácsonyi sarkot is, pont úgy, ahogy Rosa szokta. Rengeteg kis mütyür jön még, meg spéci, ablakba való villogó Mikulás-lámpák. Imádom, amikor eluralkodik az ünnepi hangulat az öbölben.

– Ó, én is. Akkor tegyél félre nekem egy doboz pukkantót, drágám. De jókat ám, rendes ajándékokkal, ne olyanokkal, amiket az ember egyből kidob.

– „Ó, ezt a csodás holmit tavaly a pukkantómban találtam!” Ez a mondat még senki száját sem hagyta el – nevetett Titch.

– Hát van benne valami – Mary szippantott egyet az inhalátorából, várt pár másodpercet, aztán visszatette a kabátzsebébe. Hosszú, sípoló sóhajjal fújta ki a levegőt, mielőtt újra megszólalt: – El sem hiszem, hogy már egy éve itt vagy, angyalom.

– Hát igen, kész őrület, nem?

– És mindjárt megszületik a következő kicsi is. Milyen gyorsan változnak a dolgok! Sose tudhatod, mi vár a következő sarkon túl.

Titch megsimogatta szépen gömbölyödő hasát.

– Ez alkalommal épp a Sarki Bolt. Adhatok esetleg még valamit?

– Á, igen, persze. Kérek szépen abból a különlegesen finom kutyakekszből Virslinek, hogy legyen, ha a lányom eljön látogatóba. És erről jut eszembe: hoztam egy kis süteményt a kekszesdobozba. – Mary belenyúlt a táskájába, Titch felé nyújtott egy dobozt tele isteni házi finomságokkal. – Aztán nehogy elszálljon a vércukrod ebben az állapotban.

– Ó, de kedves vagy! Később találkozom Rosával, majd viszek neki is belőle.

– Tökéletes. Add át az üdvözletemet.

– Átadom. Szép napot, Mary!

Az idősebb nő már indult volna kifelé, de figyelmeztetőleg visszafordult Titch felé:

– Tudom, hogy jön a karácsony, és elfoglalt leszel, de azért ne hajtsd túl magad, Titch drágám, mégiscsak ott az a baba a hasadban.

2. fejezet

Rosa Smith óvatosan bekukucskált a gyerekszoba ajtaján, és hallgatózott; amikor meghallotta kisfia halk szuszogását, lábujjhegyen lesétált a Sirályfészek kanyargós falépcsőjén.

Hála az égnek, hogy épp Titch a legjobb barátja, aki minden lépésnél segítette a négy hónapos kisfiú gondozásában. Sejtelme sem volt róla, hogy egy babának ennyi alvásra van szüksége. Rosa készített magának egy csésze teát, és leült a konyhaasztalhoz. Ha szerencséje van, még jut ideje a jótékonysági szervezettel kapcsolatos papírmunkára, mielőtt a kis manó felébred, és újra minden percét leköti.

Ahogy leért a lépcsőn, Virsli, Smithék eleven tacskója kiugrott az ágyából, és sétában reménykedve ugatni kezdett. Kis termete ellenére meglepően fültépő hangokat tudott produkálni. Rosa gyorsan becsukta a biztonsági rácsot, amely elválasztotta a mini tacskót a meredek lépcsőtől, majd odasietett a zajongó kutyához, ölbe kapta, és két kezével óvatosan összefogta puha, barna, bajuszos pofiját, és az orrához dörgölte az orrát.

– Csitt, kicsi Virsli – mondta neki –, különben felébreszted Kicsi Nedet, és akkor nem lesz S-É-T-A. – Betűzve ejtette ki a varázsszót, hogy elkerülje a még nagyobb kutyaőrületet. – Na gyere!

A kutya kötelességtudóan tipegett utána a konyhaajtóig, ahol Rosa kiengedte a biztonságos kertbe, hadd rohangáljon sirályok után – elkapnia persze sosem sikerült egyet sem, csak kitartóan ugatott, ha meglátott egyet átrepülni a ház felett.

Rosa nagyot ásítva beletúrt göndör barna hajába, majd visszament a modern, nyitott nappaliba, és megigazgatott néhány fahasábot a kandalló melletti kosárban. A tengerre néző, széles ablakon beáramló őszi napfény jobb kedvre derítette, és hangosan elnyújtózott az ablak ívét követő párkányülésen.

Alighanem ez az ablakhoz épített ülőalkalmatosság bűvölte el leginkább, amikor megnézték a házat. Ritka, békés pillanatokat élt át itt ülve, figyelve Cockleberry Bay jövés-menését a dagály és apály ritmikus váltakozása mellett. Elnyújtózott a kék-fehér, sirálynyomatos párnákon, és ismét ásított. Kisfia éjszaka kétszer is felébredt a fájdalmas fogzás miatt, és Rosa teljesen kimerült volt. Talán egy kis szundikálásra lenne szüksége, mielőtt nekilátna a napi teendőknek.

A csodás víztükör látványáról tekintetét imádott ROSA kávézója felé fordította, és eszébe ötlött, hogy szólnia kell Nate-nek, a bátyjának és egyben az üzlet pillanatnyi vezetőjének, hogy ideje lenne felrakni a karácsonyi fényeket. Mióta újra lelkesedést érzett a karácsony iránt, Rosa nem tudta elég korán elkezdeni a díszítést. Ráadásul a következő hétvégén lesz a legendás Cockleberry Bay-i tűzijáték, így még a tengerparti mellvédet is kivilágítják.

Ez eszébe juttatta, hogy meg kell kérnie az édesanyját, Maryt, hogy aznap este vigyázzon az unokájára és a kutyára is. Jó lenne egy kis szabad idő Ned és Virsli nélkül. Ráadásul Nate-tel már eltervezték, hogy idén nemcsak mályvacukros forró csokit, hanem hot dogot is árulnak majd a kávézó előtt, szóval minden kézre szükség lesz.

Megnyugtató volt, hogy Kicsi Ned immár hiszti nélkül elfogadja a cumisüveget, így pár órára gond nélkül másra hagyhatja. Nem érzett emiatt bűntudatot, ahogy amiatt sem, hogy abbahagyta a szoptatást. Megszenvedett vele. A baba nem szívott elég tejet, és minden etetés feszültté és zaklatottá tette mindkettejüket. Rossz anya lenne, amiért cumisüvegre váltott? Aligha. Arról győzködte magát, hogy ez volt az észszerű döntés. Számára az anyaság a gyakorlatiasságról szólt: a lehető legkönnyebben túlélni egyik napot a másik után – természetesen a baba érdekeit szem előtt tartva. Ezerszer megfogadta, hogy nem válik olyan anyává, akinek a szülés pillanatában elemészti a személyiségét a gyermeke. Most már kezdte érteni is, hogy megy ez. Egy baba bizony egész életre szól – nem csak karácsonyra!

Amikor meglátta, hogy a frissen felújított Hajó Fogadó már megelőzte a fehér, csillogó fényekkel, bosszúsan felmordult. Még a kandallót is begyújtották, legalábbis ezt jelezte a kéményből felszálló füstcsík ezen a ragyogó, de hűvös október végi délutánon. A Csatornára pazar kilátást kínáló Déli Szirthez vezető ösvény teljesen üres volt, leszámítva egy magányos kutyasétáltatót. A part is csendes volt; a dagály különféle zöldesfekete tengeri moszatokat vetett ki a nedves homokra. Kis kék halászhajó ringatózott a távolban. Aztán megpillantott egy kárókatonát is, amint széttárt szárnyakkal repült a Nyugati Szirt felé, csőrében egy sárgásszürke hallal.

A tél közeledtével Rosa hálás volt a ház előtti tengerparti mellvédért. Elég jó védelmet nyújtott az épületnek, kivéve azt a rettenetes vihart a tavalyelőtti nyáron, amely nemcsak a kávézót öntötte el, de csúnya pusztítást végzett a parton és a tengeri élőlények között, beleértve a sirályokat is.

Azt figyelte meg mostanában, hogy a dagályok egyre magasabbra törnek, és nem csak tengeri füvet vetnek partra – kiváltképp telihold idején. A tenger néha teljesen elnyelte az öblöt, a csónakokat egészen a házuk előtti falig sodorta, majd az apály éppoly gyorsan tüntette el őket, ahogy jöttek. Nem tudta felidézni, hogy látott-e ilyet, amikor ideköltöztek.

Cockleberry Bay fantasztikus üzleteivel, éttermeivel, lenyűgöző tengerparti fekvésével és szikláival igen keresett lakóhely. Családok nemzedékei születtek itt, és eszük ágában sem volt elköltözni, így tengerparti ingatlanok ritkán kerültek piacra. Ha mégis, akkor rendszerint városi vevők csaptak le rájuk, akik az információs hátszélért kenőpénzt ajánlottak az ingatlanosoknak. Tiszta szerencse volt, hogy az egymagában álló és jó vételnek ígérkező Sirályfészek épp akkor került eladó sorba, amikor új otthont kerestek a baba érkezése előtt, és Rosa és Josh még azelőtt értesültek róla, hogy mások felfigyeltek volna rá.

A ház eredetileg egy gazdag városi úr, Sandy Hamilton-Jones tulajdona volt, de nem ő, hanem elhidegült felesége, Bergamot lakott benne. Az ingatlanügynök, a szakma szabályait némiképp áthágva, elmesélte Rosának, hogy Mr. Hamilton-Jones kötött ugyan házassági szerződést, mégis pórul járt: hatalmas válási kártérítést kellett fizetnie, és szomorúan bár, de meg kellett válnia a háztól. Rosa undorral hallgatta, hogy ugyanaz a nő, aki tavaly karácsonykor pénzt lopott a Sarki Boltból, ilyen szerencsével járt, ugyanakkor hálás is volt, hogy Bergamot már rég elköltözött az öbölből, így nem volt fennakadás az adásvételben.

Josh és Rosa eredetileg Polhampton Sandsbe akartak költözni, de Josh hamar belátta, hogy mivel Rosa nem vezet, nincs értelme elhagyni az öblöt, hiszen ha ő nincs itthon, Rosának busszal vagy taxival kellene ingáznia az otthonuk, a kávézó és a Sarki Bolt között, vagy azért, hogy a barátaival találkozhasson. Rosa boldog volt, hogy végül Cockleberry Bay mellett döntöttek. Imádta ezt a helyet. Távol attól a lepusztult, kelet-londoni környéktől, ahol felnőtt, ez az élénk tengerparti város olyan otthon lett számára, amelyet szívesen nevezett igazán a sajátjának.

A Sirályfészek búzavirágkék ajtaján ezüst tengeri csillag formájú kopogtató díszlett, Rosa ragaszkodott hozzá, hogy odaszereljék. A tengerparti fekvésű ház földszintjéről és emeletéről egyaránt csodálatos kilátás nyílt a tengerre. A város központjában lévő Sarki Bolt fölötti kis lakás után ez a tágas nappalival és padlófűtéses faburkolattal ellátott ház kastélyszámba ment. A hátsó kert tökéletes volt egy kutyát is tartó kisgyerekes családnak: a kertből füves lanka vezetett le egy alma- és körtefákkal teli gyümölcsösbe.

Amikor először megnézték a házat, Josh meglepő módon izgalomba jött az előző tulajdonosok által hátrahagyott üvegháztól, és meggyőződéssel állította, hogy ő bizony paradicsomot, chilit, paprikát és uborkát fog benne termeszteni, s feleségének titkon még azt is odasúgta, hogy: „akkorákat, mint a farkam”. Ebből azóta sem lett semmi. Noha Rosa férje két évvel korábban azt ígérte, hogy az új házba költözve lassít egy kicsit, és többet segít a cockleberryi vállalkozásokban, mégis aláírt egy szerződést New Yorkban a korábbi munkahelyénél, Carlton barátjával és munkatársával együtt.

Mivel Kicsi Ned még nagyon kicsi volt, a házaspár hosszasan és komolyan mérlegelte a pró és kontra érveket, de végül a mindig talpraesett Rosa beleegyezett, hogy Josh elutazzék. Néhány hét New Yorkban jó fizetést jelentett, melyből voltaképpen több otthon töltött időt vásárolt. Egy ilyen jövedelmező szerződés akár egy évre is biztosította megélhetésüket, és a kávézóban lévő részesedéssel, valamint Josh befektetéseivel a Smith család anyagilag stabilabb volt, mint valaha.

Ha Rosa teljesen őszinte akart lenni magához, kifejezetten tetszett neki a gondolat, hogy minőségi időt tölthet kettesben Kicsi Neddel, a fiával. Bizonyára könnyebb lesz, ha csak kettejük étkezésére kell gondolni, és ha ő is le akarna pihenni, amint a baba elaludt, nyugodtan, bűntudat nélkül megteheti. Ráadásul több mondanivalójuk is volt egymásnak a Skype-hívásokban, és ha a férfi valóban hazajön december közepén, ahogy tervezték, Rosa akár azzal az adventi naptárral is számolhatja a napokat visszatértéig, melyet épp megvenni készült.

Tekintetbe véve, hogy milyen elfoglalt volt most az élete egy kisbabával, Rosa tudta, hogy az a pár hét úgyis el fog repülni. Josh jó ember volt. Szorgalmas, gondoskodó, ezért is szerette Rosa. Josh megkönnyítette az életet. Nem mintha Rosa maga ne lett volna szorgalmas – nagyon is az volt. Habár Titch átvette a Sarki Boltot, és frissen megtalált testvére, Nate vezette a kávézót, de Rosa továbbra is aktívan részt vett mindkét vállalkozás működtetésében. És most, azon túl, hogy minél több időt akart a kisfiával tölteni, szívügye lett, hogy sikerre vigye a Ned’s Gift nevű jótékonysági alapítványt, melyet dédapja, Ned Myers emlékére hozott létre, aki végrendeletében ráhagyta a Sarki Boltot Cockleberry Bayben. Annak az embernek az emlékére, akivel ugyan soha nem találkozott, mégis mély tiszteletet és hálát érzett iránta. A férfi emlékére, aki miatt – Josh teljes jóváhagyásával – elsőszülött fiukat Benedict Christopher Smithnek, becenevén Kicsi Nednek nevezte el.

Rosa kopogásra riadt mély álmából az ablak előtti ülésen, és arra, hogy egy hang sürgetően szólítgatja:

– Rose, Rose! Ébredj fel, engedj be!

Az álmos anyukának még a szemét sem kellett kinyitnia, máris tudta, ki az. Csak egyetlen ember hívta Rose-nak.

Virsli ugatott, és a hátsó ajtót kaparta. Kicsi Ned felsírt az emeleten. Rosa kinyitotta a bejárati ajtót, majd félig lehunyt szemmel felbaktatott a lépcsőn, hogy pár perc múlva a megnyugtatott, tisztába tett babával térjen vissza. Titch a karját nyújtotta a kipirult arcú kisfiúért, és közben a konyhaasztalon gőzölgő teáscsészére mutatott. Virsli már bent volt a házban, egy játékot rágcsált nyugodtan a másik szobában, a kandalló előtt.

– Teljesen kidőltem. Általában észreveszem, ha sír – morogta Rosa.

– Ezt nem tudtad volna, épp akkor kezdte el, amikor felébredtél. Gondolom, fogzik. Szegénykém. – Titch gömbölyödő pocakjához ölelte a kisbabát, aki izzadt fejét a mellkasához nyomta, nyálfoltot hagyva a mozdulat után. – Nagy, magas fiú lesz, akárcsak az apja – ringatta Titch gyengéden.

– És az Év Legrosszabb Anyukája díjat idén Rosa Smith nyeri! – Rosa leöblített forró vízzel egy mackó formájú rágókát, majd miután kihűlt, Titch felé nyújtotta, hátha Kicsi Ned rágcsálni akarja. – Bárcsak lenne egy kézikönyv, ami elmondja, mikor mit kell csinálni. És azok a pelenkák! Ma reggel például fluoreszkáló zöld színű volt a tartalma. Miért nem beszél ezekről senki előre?

– Én megpróbáltam – válaszolta Titch –, de amíg nem tapasztalod meg, el sem tudod képzelni, mennyire rohadt nehéz az anyaság. Van valami sütid?

Rosa előkotort egy tiszta textilpelenkát a konyhafiókból, odaadta Titchnek nyáltörlésre, majd elővett egy tacskó formájú süteményesdobozt.

– Ó, erről jut eszembe – szólalt meg Titch. – Nézz csak bele a táskámba, Rose.

– Mary gyömbéres-mazsolás kekszei? Mmm! – Rosa kiborította a műanyag doboz tartalmát a süteményesdobozba. – Édes, drága mama.

– Üdvözletét küldi – mondta Titch, és azonnal vett két kekszet. – És ha tényleg lenne verseny, mindig elnyerném előled a Legrosszabb Anya díjat. Emlékszel, amikor egy éjjel berúgtunk a Hajóban, mikor Theo még csak pár hónapos volt? Szegény anyám! A rá következő napon majdnem végig ő vigyázott rá, olyan másnapos voltam. Ha kiesett volna az ágyából, azt sem vettem volna észre.

– Hol van Theo meg a kutyák?

– Na, épp ezért ugrottam be hozzád. Nagyszerű híreim vannak! – vigyorgott Titch. – Cockleberry bölcsődéje, más néven a Kisangyalok Klubja mostantól hivatalosan is megkezdte működését, a hét öt napján, a templomi közösségi terem egyik különtermében. Sokkal közelebb van, mint az, ahová eddig vittem Theót, és a nő, aki vezeti, tök laza és rugalmas! Gladys Moore a neve, és egészen magunkfajta, Rose. Kedves, rengeteg tapasztalata van, van végzettsége és hozzá még humora is. Teljes mértékben megbízom benne Theóval kapcsolatban. Kétszer már volt nála, és képzeld, elsírja magát, amikor haza kell jönnie. A kis rohadék.

– Hát ez elég jó jel, nem? – Rosa leült a konyhaasztalhoz. – Csak azt ne mondd, hogy kutyát is vállal. – Lehalkította a hangját. – Az volna az igazi főnyeremény.

– Hát nem egészen, ma anyánál hagytam őket. Néha egyszerűen már túl sok az egész, nem? Szóval ne ostorozd magad tovább, Rose.

– Teljesen igazad van! Nem is hiszem el, hogy ennyire lemaradtam a helyi pletykákról. Egy új bölcsőde a városban! – Rosa kortyolt egyet a teájából, majd folytatta: – Igaz, mostanában félig kómás vagyok a nap nagy részében.

– Elég gyorsan történt az egész, de tényleg áldás. Egy bölcsis korú gyerek mellett nem megy a boltvezetés. Legalább ebben a korban még órákat alszanak. – Titch boldogan ringatta Kicsi Nedet, aki el is aludt a karjában. – Ritchie szuper, de hiába variál a halsütödében a műszakjaival, mert az anyjának valami influenzaszerű baja lett, és őt kell helyettesítenie. Most is csak egy órára ugrott be helyettem, hogy veled lehessek kicsit.

– Ó, de kedves tőle. El sem tudom képzelni, milyen lesz neked, ha már kettőre kell vigyáznod.

Titch felnyögött.

– Ne is mondd! De hát nem tagadhattam meg Ritchie-től, hogy saját gyereke legyen, igaz? Ő egy angyal. Ez itt bent biztosan tőle örökölte a hosszú, nyúlánk végtagokat: állandóan rugdalózik bennem.

– Egy karácsonyi baba. Milyen édes!

– Gondolod? Szerintem nem lesz túl boldog, amikor leesik neki, hogy évente csak egy adag ajándékot kap. De legalább Ritchie-vel mindketten otthon lehetünk pár napot, ha tényleg időben érkezik. És hurrá, szilveszterkor végre ihatok egy pohárral!

– Hoppá, és ha szoptatsz? Akkor csak egyet!

– Te lettél a józanság hangja? – mosolygott Titch.

– Szerintem szuper, hogy nem akarjátok tudni előre a nemét – folytatta Rosa.

– Tudod, manapság olyan kevés az igazi meglepetés, úgyhogy gondoltuk, ez most jó móka lesz.

– Szerintem ő is fiú lesz. Szerinted?

– Én egy rohadt zsiráfra tippelnék.

Kitört belőlük a nevetés.

– Theo koraszülött volt?

– Nem, de minden előjel nélkül bújt ki belőlem, emlékszel? Pont a Sarki Bolt padlójára, ahol most nap mint nap állok és kiszolgálok.

– Mintha évekkel ezelőtt történt volna.

– Két éve és öt hete, hogy pontosak legyünk. És ha már a kettes számnál tartunk: tudom, minden anya utálja ezt a kérdést, de mikor tervezitek a következőt? Josh focicsapatot akar, nem igaz? És milyen szép lenne, ha a gyerekeink együtt nőnének fel.

– Előbb hadd jussak levegőhöz! Josh esetleg hívhatna egy cserejátékost, ha ilyen hamar akarja a következőt. Épphogy elboldogulok ezzel a kis ördögfiókával.

– Könnyebb lesz – nyugtatta Titch. – Legalábbis mindenki ezt mondja. – Elgondolkodott, aztán hozzátette: – És ha Josh csak decemberben jön vissza, még ha rögtön terhes leszel is, legalább egy évet kapsz még kettesben Kicsi Neddel.

– Hála az égnek! – felelte Rosa. – Ma a Ned’s Gift számláit akartam rendbe tenni, de már nem lesz belőle semmi. – Megitta a teáját. – De legalább sikerült egy kis szundit beiktatnom.

– Hogy áll egyébként a jótékonyság? Nem nagyon emlegetted mostanában.

– Még mindig ki van helyezve a harminc adománygyűjtő doboz itt és Polhamptonban különféle boltokban, kávézókban meg ilyen helyeken, de hát jön a karácsony, a jó szándék szezonja, meg minden, szóval ki kéne találnom valamit, amivel bevételt szerezhetek a támogatott ügyeknek. Mind nagyszerű cél, és úgy érzem, mostanában egy kicsit elhanyagoltam őket.

– Rose, ne feledd, egy baba gondozása teljes munkaidős állás.

– Persze, persze, de tudod, milyen vagyok. Folyton pörögnöm kell, és mindig új ötleteken töröm a fejem, nem érem be az adománygyűjtő dobozokkal. Szóval, ha van ötleted, jöhet akár képeslapon is!

– Lucas állítólag karácsonyi vásárt rendez a Hajó hátsó parkolójában – mondta Titch. – Mikulás, levélíró kunyhó a gyerekeknek, sőt, rénszarvasokat is emlegetett.

– Igazi rénszarvasok?

– Gondolom, igen, hacsak nem Lucas és Danny öltöznek be tehénnek.

Rosa felnevetett.

– A gyerekek biztosan imádni fogják.

– Talán tudnál ehhez kapcsolódni valamilyen karácsonyi tombolával vagy más eseménnyel.

– Inkább valami közösségiben gondolkodom. Talán egy fesztivál vagy koncert. Csak egy kicsit össze kell szednem magam hozzá. – Rosa újra nyújtózott, majd ásított.

– Jut eszembe – szólalt meg Titch lelkesen –, mi lenne, ha rendeznél egy előadást? Csináljatok például egy Pán Pétert! Én szuper Csingiling lennék, dróton röpködnék a levegőben!

– Azzal a pocakkal? Soha nem szállnál fel. Ráadásul a templom közösségi termében nem is lehet színdarabot rendezni, ki van tiltva. – Titch értetlenül nézett, mire Rosa folytatta: – Biztos hallottál már róla, nekem még Mary mesélte. Úgy húsz éve történt, és azóta legendává vált Cockleberryben. Az volt, hogy a karácsonyi előadás alatt a Józsefet alakító fickó a színpadon buktatta le a feleségét, hogy viszonya van Gábriel angyallal. Miközben menekült a megaláztatás elől, Gábriel szárnya beleakadt az egyik napkeleti bölcs botjába, az meg leesett a színpadról, és eltörte a bokáját.

Titch könnyezett a nevetéstől.

– Ez haláli! – mondta szemét törölgetve. – De jó lehetett látni élőben! Oltári. De miért tiltották be?

– Mert József, azaz Mr. Gunter azóta is a templom sekrestyése. Soha nem tudta feldolgozni a szégyent. Mondjuk most együtt él azzal a nővel, aki a templom virágdíszeit csinálja, szóval lehet, hogy így kellett lennie.

– Nem hiszem el, hogy ez a szaftos pletyka eddig elkerült engem.

– Hát, amikor ez történt, még meg sem születtél – emlékeztette Rosa.

– Az én magának való anyám meg ott él fent, a hegy tetején.

– Azért megjegyzem magamnak ezt az ötletet – ígérte Rosa. – Talán meglátogatom Mr. Guntert is, és megígérem neki, hogy ha színdarabot rendezünk, az nagyon visszafogott lesz.

– Csak ne említsd a „viszony” szót! – nevetett Titch. Mindketten kuncogtak, mire Titch ölében Kicsi Ned halk nyöszörgésbe kezdett.

– Csak még egy kicsit aludj, drágaság – suttogta Rosa, enyhe kétségbeeséssel a hangjában. Majd hozzátette: – Titch, vajon szörnyű dolog bevallani, hogy néha kicsit unom az anyaságot?

– Dehogy. Kell valami, ami lefoglalja az agyadat, különben az életed csak abból fog állni, hogy evés, kaki, pelenka, ivás, játék, újabb pelenka, újabb kaki, játék, fürdés, alvás… és kezdődik elölről.

– Kihagytad az üvöltést – jegyezte meg Rosa. – Mindennél jobban szeretem őt. – Átnyúlt, hogy megsimogassa Kicsi Ned puha haját, aki közben már ébren, de nyugodtan rágcsálta a rágókáját, és tovább nyáladzott.

Titch bekapott még egyet Mary isteni süteményéből, majd így szólt:

– Theóval megúsztam, hogy felszedjek pár kilót, de most tényleg abba kéne hagynom a nassolást. – Halkan böffentett, majd szabad kezével visszarakta a doboz fedelét. – Mik is tartoznak a Ned’s Gift alá? A Tiszta Tenger biztosan, ők csodásak voltak a vihar után, amikor rendbe rakták a partot és az élővilágot.

– Igen, és ott van a South Devon-i vízimentő-szolgálat is, akik megmentettek, amikor leestem a szikláról – Rosa grimaszolt, ahogy eszébe jutott az a végzetes nap. – Mennyit változott azóta minden. Akkoriban elég rosszul voltam lelkileg.

– Tényleg rosszul voltál – mondta Titch komolyan. – De szerencséd volt. És nézd meg magad most! Boldog feleség, remek anya, vállalkozó és egy jótékonysági alapítvány vezetője.

Rosa egy kicsit elpirult.

– Hah, ez így elég nagyképűen hangzik. De ha már kérdezted, a Sárgarépa Lábnyom is ide tartozik, ők iskolákban és munkahelyeken hívják fel a figyelmet a klímaváltozásra. Aztán ott van még a Cockleberry Bay Lakossági Egyesület a közösségi munkájuk miatt. Végül, sok töprengés után a Polhampton Pawst is bevettem. Tudom, hogy Vegan Vera kihasználta őket, amikor el akarta happolni tőlem a Sarki Boltot, de mégiscsak egy tisztességes kutya- és macskamenhely, tulajdonképp hálás vagyok, hogy egyáltalán felhívta a figyelmemet a létezésükre.

Mintha csak megérezte volna, hogy fajtársairól van szó, Virsli odasétált, és elégedett szuszogással lerogyott eléjük a meleg padlóra.

Amint meglátta kedvenc állatát maga előtt, az immár teljesen éber Kicsi Ned boldog gügyögésbe kezdett.

– Jaj, de cuki – mondta Titch.

– Tudom. És vicces is. Néha még mindig nehezen hiszem el, hogy az enyém. Régen csak legyintettem, amikor az új szülők azt mondták, hogy addig nem is tudod, mi az igazi szeretet, amíg nem tartasz a karodban egy ilyen hús-vér csomagot. – Rosa egy pillanatra elhallgatott. – Titch, szerinted szép baba? Légy őszinte, kérlek.

– Ööö… szerintem gyönyörű. Rengeteg haja van, és nagyon aranyos kis vonásai. Már most kezd hasonlítani az apjára.

– Tényleg? Én még nem látom benne. Azért kérdezem, mert láttam már egészen ronda babákat is, akikről a szüleik azt hitték, hogy a világ legcsodásabb teremtményei. Szóval lehet, hogy ő is csúnya, csak én nem veszem észre.

– Nem csúnya, Rose. Hogy is lehetne, mikor te és Josh vagytok a szülei? Gyönyörű, kívül-belül.

– Azért ne légy annyira elfogult! Ronda vagy sem, az biztos, hogy miután olyan hosszú, sötét utat jártam be a nevelőotthonok között, neki megadok majd minden szeretetet, amit én nem kaptam meg. Még annál is többet.

Titch lebiggyesztette az alsó ajkát.

– Ez annyira szép, Rose. De azért ne kényeztesd el túlságosan.

– Nem fogom. Ahhoz túlontúl szeretem, hogy elkényeztessem. És ezt a másikat is szeretem – Rosa leguggolt, és ölbe kapta Virslit, hogy Kicsi Ned közelebbről is jól láthassa.

A kisfiú váratlanul előrenyúlt, és erőteljesen meghúzta a kutya egyik puha, barna fülét, mire a rendszerint szelíd kutya élesen felugatott, közvetlenül a baba arcába.

– Na tessék, ördögfiókák, hogy adlak így be a Kisangyalokhoz? – Rosa próbálta túlkiabálni Kicsi Ned sikítását. – Megvan a számuk?

3. fejezet

– Jó reggelt kívánok, Hajó Hotel, miben segíthetek? – jelentkezett be Tina Green, és hackney-i akcentusát túlzottan úrias kiejtéssel igyekezett leplezni. – Egy szoba, egy fő részére, két éjszakára, november negyedikétől, jól értettem, hölgyem?

Tina harmincnégy éves fia, Danny a régi kocsmából kialakított szálloda bejárata melletti kis recepcióspult közelében ácsorgott. Fülelt, miközben anyja udvariasan folytatta:

– Tökéletes. Igen, igen, készpénzt, csekket, bankkártyát is elfogadunk – mondta, majd megkockáztatott egy kis szellemeskedést: –, vagy, ha úgy tetszik, el is mosogathat helyette, ha már itt tartunk, haha!

Danny grimaszolt egyet.

– Igen, Ms. Swift, nagyon köszönöm. Találkozunk negyedikén. Bejelentkezni pontosan kettőtől lehet.

– Anya, nem kell minden alkalommal felvenned ezt a hangot, amikor telefonálsz – morgott a fia. – Ez nem a kicseszett Ritz.

– Nekem viszont az. Alig két hónapja vagyunk nyitva, és jó benyomást kell keltenünk. És nem mindenki kedveli a londoni akcentust, tudod? – Tina belekortyolt kihűlt kávéjába. – Pfuj! Tudod mit, fiam? Most vagyok a legboldogabb hosszú évek óta. Nézz ránk! Neked is van munkád, nekem is van munkám, van fedél a fejünk fölött, Alfie csodás, új iskolába jár. Ki gondolta volna, nem?

– Hát, ja. Eléggé megszenvedtünk ezért a szerencséért, nem igaz?

Tina felnevetett a fia találó megjegyzésén.

– Igen, büszke lehetsz magadra a felújítás miatt. Lucas azóta is áradozik róla, hogy milyen jó áron szerezted be neki az építőanyagokat, csak mert korábban a C&V-nél dolgoztál.

– Mennyire fura tud lenni az élet! – merengett el Danny, és végighúzta kezét a jobb arcán húzódó mély sebhelyen.

– Akkor lesz csak igazán, ha nem lesznek készen a szobák estére – szólt közbe Lucas Hannafore, aki épp az emeletről jött le. – Két szobát kellene előkészíteni, és a közös tereket is ki kéne porszívózni. Lehet, hogy visszahívom Edie Rogerst takarítani, ha túl sok ez nektek.

– Boldogulunk anélkül a savanyú képű, nyűgös nőszemély nélkül is, kösz szépen – vágta rá Tina Green. – Én meg a fiam bírjuk a kemény melót.

Arca még mindig szép volt, bár a sokévi dohányzás és küszködés rányomta a bélyegét. Csinosra vágott őszes frizurája és élénkpiros rúzsa jól illett derűs természetéhez. Ökölbe szorította ujjait, hogy elrejtse a lepattogzott piros körömlakkot főnöke elől.

– És ha már itt vagytok mindketten – folytatta Lucas –, el akartam mondani, hogy azért, hogy egyenrangú versenytársak maradjunk a Homár Kosárral, megpályáztam a harmadik Seaside-csillag minősítést.

– Oké – bólintott Danny, bár fogalma sem volt róla, ez pontosan mit is jelent.

Lucas – aki korábban vízvezeték-szerelőként és részmunkaidős kocsmárosként dolgozott, de szállodatulajdonosként még nem próbálta ki magát, ugyanakkor igencsak talpraesett volt – észrevette, hogy Danny és Tina nem sokat értenek a dologból, ezért elmagyarázta:

– Ez nagy lehetőség számunkra. A csillagos minősítések fontosak a szállodaiparban, és biztosan több vendéget hoznak. És a három csillag magasabb szobadíjakat jelent, tehát több profitot, amitől pedig nő a személyzet bónusza is.

Danny elismerően bólintott, Lucas pedig folytatta:

– De ahhoz, hogy megkapjuk ezt a plusz csillagot, mindennek, és ezt úgy értem, mindennek a férfimosdó küszöbétől kezdve az étterem hátsó sarkán át, egészen a bár legapróbb feles poharáig makulátlannak kell lennie. A szobákban az ágyneműnek friss illatúnak kell lennie, nem lehet pókháló, és sehol semmi hajszál. Az étteremben az ételnek mindig kiválónak kell lennie. A személyzetnek udvariasnak, illemtudónak és ápoltnak kell lennie, tehát semmi lepattogzott körömlakk, rendben, Tina?

Tina bűnbánóan szétnyitotta a tenyerét, és Lucas befejezte:

– Mintha összekevernéd a Four in a Bedet és a The Hotel Inspectort.

– Jaj, imádom azt a két műsort! – szólalt meg Tina lelkesen. – De azt, ugye, nem akarjuk, hogy idejöjjön az az Alex Polizzi a kis „drágáim”-jaival, meg az állandó káromkodásával, hogy egymásnak ugrasszon minket?

Nevetett, de Lucas teljesen komoly maradt:

– És itt nálunk nincs káromkodás, amíg szolgálatban vagyunk. Az hiányzik, hogy valaki kiírja a Tripadvisorra, és rontsa a megítélésünket. De egyébként eltaláltad, Tina, ez is része a dolognak. Hogy megkapjuk ezt a minősítést, az azt biztosító cég egy szállodai ellenőrt fog küldeni inkognitóban.

– A picsába… vagyis, hű, de kellemetlen – nyögte Danny, miközben úgy grimaszolt, mint a fiatal Elvis.

– Igen – bólintott Lucas.

– Mondjuk, remélem, tényleg Alex Polizzi lesz. Eléggé szexi az az olasz nő.

– Te meg a kis idősebbnő-mániád… – sóhajtott Tina.

– Hát persze, tapasztaltak, nem esnek teherbe, és imádják az ilyen fiatal srácokat.

– Na ebből elég – mondta Tina, és meg akarta legyinteni a fiát, de aztán eszébe jutott, hol vannak, és visszafogta magát. – Mikor fognak jönni, Luke?

– Épp erről van szó, anya – szólt közbe Danny. – Nem tudjuk, hiszen inkognitóban jön, nem igaz? – Kezét magasba emelte, hogy pacsizzon a főnökével. – Oké, megcsináljuk, Lucas haver. Mi vagyunk a nyerő csapat.

– Igen, innentől kezdve ébernek kell lennünk – mondta Lucas. – Davina mondta, hogy besegít, amikor tud. Fontos, hogy látszódjon a női kéz is.

Tina felvonta a szemöldökét, majd gyorsan lesütötte a szemét; szerencsére csak Danny vette észre. Egyikük sem volt odáig Lucas barátnőjéért, akivel a főnökük immár tíz hónapja járt. Volt benne valami, ami nem tetszett nekik. És az sem segített a dolgon, hogy rendőr volt – a Green család mindig próbálta elkerülni a kék egyenruhásokat. Danny még börtönben is ült egy ideig, noha nem saját hibájából. Az exét, Leah-t védte, Alfie anyját, aki most Walesben élt a családjával, és épp függősége démonaival küzdött.

Lucas folytatta:

– És biztos vagyok benne, hogy a bátyám, Tom is ad majd tanácsot. Szerintem az ellenőr (mármint a titkos ellenőr) egyedül jön majd, és hamarosan, úgyhogy mostantól tényleg fel kell kötnünk a gatyánkat, és észen kell lennünk. – Elhallgatott egy pillanatra. – A Mikulás-kuckó berendezéséről is beszélnünk kell, de előbb essünk túl ezen.

Danny és Tina elindultak az emeletre, hogy nekikezdjenek a szobáknak, Lucas pedig a pult mögé ment, és kávét töltött magának az új, csilivili kávégépből, melyet nemrég szerelt be. Aztán leült az egyik ablak melletti asztalhoz, és kinézett a tengerpartra.

Mi minden változott egy év alatt. Amióta az édesanyjuk, Sheila Hannafore tragikus módon meghalt, és a végrendeletében a két fiára hagyta a régi kocsmát, Lucas bátyja, Tom – bár Bristolban élt a családjával – még mindig nagy beleszólással bírt az üzlet ügyeibe, és könyvelőként gondoskodott róla, hogy a számok mindig rendben legyenek, fillérre pontosan.

Nem kellett hatalmas vagyon ahhoz, hogy rendbe hozzák a régi helyet. Danny, mint projektvezető, és a vízvezeték-szereléshez értő Lucas lényegében ketten újították fel a szobákat, és alakítottak ki néhány önálló fürdőszobás lakrészt. Sheila szép kis összeget hagyott rájuk, ami nemcsak a felújítást fedezte, hanem Tom ötletére is futotta belőle: felfogadtak egy belsőépítészt, aki remek munkát végzett. A szobák és a fürdők különféle tengerparti témák alapján újultak meg, vadonatúj bútorokkal és ágyneműkkel – így a Hajó Hotel trendi, modern szállóvá vált.

A négy, saját fürdős vendégszoba híres történelmi hajókról kapta a nevét: Mary Rose, RMS Titanic, Golden Hind és HMS Victory. Mindez fenntartotta az épület régi báját, és egyúttal a modern kor kényelmét kínálta.

Mostanra Carly Jessop, egy szabadúszó marketinges is csatlakozott a csapathoz: ő kezelte a frissen készült weboldalt, és internetes kampányokkal reklámozta a hotel szolgáltatásait.

A hely még csak nem is emlékeztetett arra, amilyen Hajó Fogadó korában volt. Még Lucas saját szobája is olyan lett benne, mint egy előkelő hotel lakosztálya. HMS Belfastnak keresztelte el, csak mert emlékezett rá, hogy egy iskolai kirándulás alkalmával besurrant egy lánnyal a hajó gépházába csókolózni. A monumentális, légierőszürke hadihajó, amely állandóan a Temzén horgonyzott, régi londoni életét is felidézte benne.

Bár a hely tágas volt, saját nagy nappalival és modernizált konyhával, Lucas gyakran gondolt arra, hogy olyan lakásba költözik innen, amelyik nem kötődik a munkájához. De aztán mindig gyorsan meggondolta magát. Ez a hely az otthona volt, és a szüleivel kapcsolatos emlékek még mindig ott éltek a falak között. Ettől biztonságban érezte magát, és valahogy nem volt annyira magányos.

Belekortyolt a kávéjába, és azon tűnődött, vajon szókimondó és gyakran félreértett édesanyja mit szólna most a helyhez. Minden bizonnyal utálná. Ő imádta a régi fogadót a maga hagyományaival, törzsvendégeivel és családias hangulatával. A helybéliek ugyan morogtak az átalakítások és a szeszes italok drágulása miatt, mégis visszajártak a hotel bárjába, ahol pattogott a tűz a kandallóban, és szép kilátás nyílt a tengerpartra.

Lucas általában nem foglalkozott a panaszaikkal, de tiszteletből – és mert tudta, hogy a helyiek fogyasztása kulcsfontosságú a hosszú, hideg téli hónapok alatt – megtartotta az összes csapolt sört, mert tisztában volt vele, hogy ha akár egyet is lecserélne, lázadást kockáztatna vele. Talán még átpártolnának a dombtetőn lévő Homár Kosárba. Az pedig nem történhet meg.

Eredetileg az volt a terv, hogy Danny és családja a kocsma felett lakik majd egy szobában. De Lucas bátyja, Tom, átgondolva az üzleti tervet, úgy találta, nincs értelme feláldozni egy lehetséges vendégszobát. Ehelyett azt javasolta, hogy Danny, Tina és Danny hatéves kisfia, Alfie költözzenek be abba a nagy, régi házba, melyet Tom pár éve vásárolt Cockleberry Bayben, és amelyet a Hannafore család csak nyaralásra használt.

A bérleti díj jelképes volt, és automatikusan levonták a fizetésükből. Rosa bátyja, Nate – aki épp szállást keresett – beköltözhetett a hátsó kertben álló, felújított nyári lakba, így létrejöhetett egy kölcsönösen előnyös megállapodás. Lucas örülhetett, hogy a személyzet a közelben van, ha szükség lenne rájuk, Tom pedig elégedett volt, hogy a bérleti díjból a ház fenntartása és még egy kis extra is kijött.

A londoni munkásosztálybeli Green család igazi megmentő volt Lucas Hannafore számára. Meglehet, kicsit nyersek voltak, de ugyanabból a fából faragták őket, mint őt magát. Lucas tudta, hogy nemcsak keményen dolgoznak, de mindig kiállnak majd mellette. Ebben minden bizonnyal szerepet játszott az is, hogy Lucas szoros barátságot ápolt az East End-i Rosával, aki két nyárral korábban bátran megmentette Alfie életét a nagy vihar alatt.

Lucas gondolatait éles ugatás zavarta meg. Amikor kinézett az ablakon, a tengerparton Rosát pillantotta meg: élénksárga gumicsizmában futott a parton, mellkasán kenguruban Kicsi Neddel, mellette a partot nyaldosó hullámokat kerülgető tacskó, Virsli. Rosa teljesen gondtalannak látszott. Lucas mindig is tudta, hogy Rosa nagyszerű anya lesz – szabad, szeretetteljes, vidám. Harcos és védelmező. Csak azt bánta, hogy nem az ő gyermekeinek anyjaként.

Sóhajtott, megitta a kávéját, majd felállt. Rosa már így is meghatározó szerepet játszott az életében. Egyszer, amikor legmélyebb gyászát élte meg az édesanyja halála és a Rosa iránti viszonzatlan szerelem miatt, a nő azt mondta neki, hogy újra meg újra össze kell törnie a szívét, amíg teljesen meg nem nyílik.

Elég nehéz ezt hallani attól az egyetlen nőtől, aki valaha összetörte a szívét. De így is szerencsés volt, hogy Rosa a barátja. Életre szóló barát – valaki, akire mindig számíthat.

Megcsörrent a mobilja. Felvette, és játékosan beleszólt:

– Csak nem a titokzatos és gyönyörű Miss Filth? Miben lehetek ma a szolgálatára?

Davina Hunt nevetett a vonal másik végén.

– Négykor lejár a szolgálatom. Mit szólnál hozzá, ha utána jól elkapnál hátulról a Golden Hindben?

4. fejezet

– Emlékeztess, kérlek, mikor is van Kicsi Ned születésnapja? – Jacob elővett egy dombornyomásos, piros, bőrkötésű naptárat, melyen ez állt: Homár Kosár Étterem, Foglalások. – És mit szeretne karácsonyra?

– Júliusban – felelte Rosa kissé meglepetten, majd lenézett a babakocsiban békésen alvó kisfiára. – Most meg máris karácsony?

– Tudod, hogy szeretek előre tervezni. Ha december elsejére nem vásároltam meg és nem csomagoltam be tökéletesen minden ajándékot, ami aztán ott vár a fa alatt, akkor csalánkiütéseim lesznek. Neked könnyű, félállásban vagy, de egyeseknek még dolgozniuk is kell, tudod.

Rosa hallotta, hogy fent Virsli Jacob kutyáival, Hercegnővel, Csufival és Pongóval rombol, miközben Jacob folytatta:

– És tudod, mi a baj azzal, ha az ember gazdag, meleg és gyermektelen? Legfrissebb számításaim szerint összesen hét keresztgyerekem van, köztük a te kis lurkód is, három kutyám és egy férjem. Ráadásul Istenben sem hiszek, és a jelek szerint ő sem hisz bennem, szóval ez az egész egy nagy kabaré. És a tetejébe még a kis rohadékoknak a felét ki nem állhatom. Ezért kell mindent felírnom.

Rosa válla rázkódott a nevetéstől.

– Remélem, az én fiam a „kiállhatod” kategóriába tartozik.

Jacob nem válaszolt, csak folytatta a kirohanását:

– Még az is megfordult a fejemben, hogy gyerekmentessé teszem a pubot, de mivel a vendégek fele családos nyaraló, Raff elég határozottan közölte, hogy ezzel gyakorlatilag karriergyilkosságot követnék el.

A nevét hallva Jacob jóképű olasz férje kikukucskált a konyhaablakon, és csókot dobott Rosának.

– Ciao, bella, épp húsos táskákat készítek elő a Lakossági Egyesület sátrába a Tűzijátékra, úgyhogy nem jövök ki. Mondd meg neki: la famiglia a minden, minden a családról szól!

Rosa viszonozta a csókot, majd visszafordult Jacobhoz.

– Lehet, hogy gazdag vagy, de én biztos nem a pénzedre hajtok, úgyhogy emiatt legalább nem kell aggódnod.

Jacob áthajolt a pulton, és megszorította Rosa vállát.

– Édes leányka, egy pillanatra sem merült fel bennem. Figyelembe véve, hogy tied a kávézó, és most már abban a szép tengerparti téglaházban laksz, lassan devoni földbirtokosnővé kezded kinőni magad. Talán ideje lenne Cockleberry Bay királynőjének szólítani téged.