Gyermekeimnek

I. rész

Ahogyan én látom

I.

Budapesten születtem a Sportkórházban 1969. április 16-án. Budán, a második kerületben cseperedtem fel. A Keleti Károly utcai magasföldszinti, nagypolgári lakásban együtt éltünk édesanyám, Kurucz Gizella szüleivel, Kurucz Györggyel és Szederkényi Irénnel, valamint öccsével, Kurucz Pállal. Ide úgy került a család, hogy Budapest második világháborús szovjet ostroma idején a rokonok otthonait lebombázták, a nagyszüleim tolcsvai uradalmát 1951-ben elvették, nekik tehát új otthont kellett keresniük. Ez a Keleti Károly utcai lakás akkor a tanács tulajdonában volt. A rendszerváltoztatás után, amikor az önkormányzatok eladogatták az ingatlanjaikat, már a szüleim vették meg. A kommunista idők kényszerű társbérletét úgy úszták meg, hogy a nagyapám minden szobára két embert jelentett be. Az is előfordult, hogy két apáca volt hozzánk bejelentve, de nem csak papíron, valóban ott is laktak. György nagypapa így próbálta megtölteni a lakást, hogy idegeneket ne költöztessenek be.

Apám, Nyerges Mihály még a Testnevelési Főiskola hallgatója volt, amikor megismerkedett anyámmal, aki a TF szomszédjában található közgazdasági szakközépiskolába járt. Egy iskolai ünnepségre áthívták a főiskoláról a fiúkat. Ekkor találkoztak először. Azon az estén ketten is csapni kezdték a szelet édesanyámnak. Mivel az még az udvarlás tekintetében lovagias kor volt, a két férfiember odaállt elé, és felajánlották, válassza ki ő azt, aki majd hazakísérheti. Ő pedig jó érzékkel apámra voksolt. Nagyon gyorsan egymásra találtak, ahogy rám sem kellett sokat várni. Egy évvel azt követően, hogy édesapám megszerezte a testnevelő tanári diplomáját, már meg is születtem. Ebben az időben apám már tanított az ELTE testnevelés tanszékén. Édesanyám a szakközép elvégzése után német nyelvtanári diplomát szerzett, de tudtommal sohasem tanított. Az NDK-centrumban helyezkedett el. Ez a Deák tér 3. alatt működő intézmény, hivatalosan a Német Demokratikus Köztársaság Kulturális és Tájékoztatási Központja, amellett, hogy rendezvényeknek, kiállításoknak is otthont adott, lemezeket is árusított.

A családom sem az anyai, sem az apai ága nem tősgyökeres fővárosi. Anyai nagyapám a Borsod-Abaúj-Zemplén megyében található, a tokaji borvidékhez tartozó Tolcsván született és élt. Volt ott egy uradalom, amely ma már egy spanyol borásztársaság tulajdonában van; remek tokaji borokat készítenek. A kommunista időkben, 1951-ben ezt az uradalmat, amelyhez egy manapság kastélyként emlegetett, gyönyörűen felújított tornácos, oszlopos épület, hatalmas park és szőlőskert is tartozott – a mai napig őrzök egy londoni címkézésű tokaji bort, amely onnan került ki –, elvették a nagyapám családjától. Ő ezt nem bírta elviselni, s mérgében beperelte a magyar államot. Abba is belement volna, ha csak egy forintot kap a tulajdonáért, de ragaszkodott hozzá, hogy a kisajátításra törvényes keretek között kerüljön sor, s ne csak egy felszólítás érkezzen, hogy „csomagoljatok, és menjetek”. Kell-e mondanom, a pert elvesztette, de legalább tett egy kísérletet rá, hogy megvédje a család vagyonát. A pereskedéssel természetesen nem szerzett jó pontot magának. Bár már az sem volt éppen príma ajánlólevél számára, hogy Ludovikát végzett katonatiszt volt. A második világháborúban harcolt is a magyar hadsereg soraiban, így aztán az 1945 utáni kommunista időket végig „ellenszélben” volt kénytelen megélni. Nagyapám kapcsán sokszor jut eszembe Fábry Sándornak az a sztorija, hogy az édesapja reggelente abban a reményben kapcsolta be a rádiót, hátha bemondják, hogy megbukott a rendszer... A nagyapám is folyton a Szabad Európa Rádiót hallgatta. Emlékszem, miután hazaértem a suliból, a déli ebédnél rendszeresen a SZER szólt. Én a legjobban azt a műsort szerettem, amelyben üzenetet küldhettek – álnéven persze – a szétszakított családok tagjai egymásnak; itthonról Nyugatra és fordítva. Kissrácként nem egészen értettem, miért volt szükség efféle körülményes kapcsolattartásra. A nagypapa nemigen beszélt a viharos időkről, a nagymama pedig kifejezetten megkért rá, nehogy elmeséljem az iskolában, melyik adó szól nálunk az ebédlőasztalnál. A kommunista rendszer bukását én is tapsolva fogadtam, az viszont igencsak dühít, hogy a diktatúra elszenvedőitől senki sem kért bocsánatot, noha az életük javát félelemben, szorongásban voltak kénytelenek leélni. Ez megbocsáthatatlan! Jellemző, hogy a nagyanyám rendszeresen lehalkította a hangját, ha a nagypapát érintő régi dolgokról faggattam.

Nagyanyám egyébként egy tizenegy gyermekes isaszegi családból jött. Csodás, halk szavú asszony volt. Egyszerű sorból származott, ám ösztönösen is vérbeli úriasszonyként tudott viselkedni. Nagyapám is roppant elegánsan bánt vele a mindennapi, egyszerű dolgokban is: ahogy kísérte az utcán, ráadta a kabátot, kihúzta neki a széket, mintaértékű volt számomra is. A későbbi életemben nagyon sokszor hálát adtam azért, hogy ilyen környezetben nevelkedhettem. Próbáltam ugyanígy viselkedni. Fiatalabb koromban a barátnőket leptem meg vele, és úgy veszem észre, a feleségem is nagyon élvezi. Különösen, hogy az úriemberi viselkedés manapság már kuriózumnak számít.

A nagymama már Budapesten élt, és a Divatcsarnokban dolgozott, amikor a leendő férjével megismerkedett. Nagyapámnak gépészmérnöki végzettsége is volt, de a kommunista időkben nem remélhetett tisztes állást. Ott dolgozott, ahol éppen munkát kapott. Én már nyugdíjasként ismertem meg, de emlékszem, hogy a fiával – anyám öccsével, Kurucz Pállal, aki szintén mérnökember volt – időnként így is jókat szakmáztak együtt.

Az apai ág is vidéki. Édesapám Heves megyében, Átányban született. Az ő papája, Nyerges Aladár gazdatiszt volt a háború előtt egy grófi uradalomban. Amikor jött – ahogy ő mondta – a „demokrálé”, agronómusként az ország különböző pontjaira küldték dolgozni, ugyanis remek szakember volt. Magyaróváron végzett, a tudására szüksége volt az új rendszernek is. Így kötött ki végül Bátaszéken, Tolna megyében. A pontos dátumot nem tudom, de az biztos, hogy apám az általános iskolát már ott járta ki. Az idei, 2022-es húsvéthétfőn volt egy népzenei rendezvény a városban. A megyéhez kötődő Zsikó zenekar, amely fantasztikus muzsikusokból áll, meghívott engem is, hogy énekeljek el két dalt. A koncerten aztán úgy mutattak be, mint aki hazatért. Fantasztikus élmény volt, ahogy fogadtak az ottani emberek, és ahogy ünnepelték a Népzene ünnepe elnevezésű estet is. Másnap, már Szekszárdon, a Garay János Gimnáziumban – ahol egyébként édesapám és nagybátyám, a későbbi Kossuth-díjas író, elbeszélő, meseíró, Lázár Ervin is tanult – készült velem egy interjú a Léleképítő című előadás keretében.

A beszélgetés után két idős ember várt rám. Az egyikük arról mesélt, hogy tizenhat éves korában az apám mentette meg az életét, egy osztálykiránduláson ugyanis belecsúszott egy bányatóba. Apám vette észre, hogy fuldoklik, ő húzta ki a partra, noha az idős úr saját bevallása szerint igencsak kapálózott, azaz csöppet sem könnyítette meg a segítségére siető dolgát. Ájult volt, mire partot értek. Fogalmam sincs, apám honnan tudta, hogy ebben a vészhelyzetben mi a teendő, mindenesetre sikerült életre keltenie az illetőt – nekem egyébként sosem mesélte el ezt a kalandját. A másik idős ember pedig azt elevenítette fel, hogy együtt ministrált édesapámmal. Hozott is magával egy fényképalbumot, és valóban volt a gyűjteményben olyan kép is, amelyen apám felismerhető. Nagyjából tíz-tizenkét éves lehetett, ő volt a legmagasabb a fiúk közül. A bácsi könnyes szemmel idézte fel a közös történetüket, aztán apám haláláról faggatott, mert nem tudta, mi volt az oka annak, hogy olyan hirtelen és váratlanul ment el. Mindenesetre bárkivel beszéltem róla, szívet melengető szeretettel emlegették, éppúgy, mint a 2011-es temetésekor. Az egyik sporttársa mondta a búcsúztatón róla, hogy „a Misihez ugyanúgy be lehetett menni, ugyanolyan örömmel és szeretettel fogadott akkor is, amikor a legmagasabb pozícióban volt, a Semmelweis Egyetem Testnevelési és Sporttudományi Karát irányította dékánként, mint amikor együtt készülődtünk az atlétikai öltözőben”. S tényleg ilyen volt. Ha kérték, azonnal ugrott, s amennyiben módjában állt, segített mindenkinek.

Apám a legjobb ember volt, akit ismertem.

Vele nagyon sokat jártunk Bátaszékre, s én nyaranta is rengeteg időt töltöttem ott. Nagyapám korábban a helyi téeszben dolgozott, de akkoriban már ő is nyugdíjas volt. Csakúgy, mint a nagymamám, Hargitai Ilona, akinek az anyukája is élt még. A dédnagyanyám, az „ómama”, azaz Pentz Ilona igazi tündér volt. Tipikus falusi öregasszony – falusi, mondom, mert Bátaszék csak 1995-ben kapta vissza a városi rangját –: sok szoknyát hordott, vastag, sokdioptriás szemüveget viselt és fantasztikusan főzött. A nagymama sajnos az én gyerekkoromban már sokat betegeskedett. Agyi érelmeszesedéssel küszködött, emiatt furcsa kettősség jellemezte a viselkedését. Egy idő után ezt megszoktam – egy gyerek mindenhez hozzáidomul –, de azért összességében ijesztő volt. Egy-két napig zavarodottan viselkedett, járkált a házban, nyitogatta az ajtókat. Nagyokat sóhajtott, és a világháborúban a Don-kanyarnál eltűnt Gyula öccsét emlegette. Aztán a következő napon úgy ébredt fel, mint akinek semmi baja nincsen. Csodásan zongorázott, remekül römizett, úgy pörgött az agya, mintha semmi gond nem lenne. Néhány nap múlva viszont kezdődött minden elölről.

A bátaszéki nagyszüleimnek négy gyermeke született. Édesapám, Nyerges Mihály volt a sorban a harmadik; négyük közül manapság sajnos már csak a legfiatalabb gyermek, apám húga él. A legidősebb Ilona volt, őt követte Aladár – aki a nagypapa nevét vitte tovább –, majd jött Mihály, illetve Mária, azaz Mana. Apám szerint Icu volt közülük a legokosabb, mindig jeles bizonyítvánnyal büszkélkedett. Orvosi egyetemre készült, de nagyapám „reakciós” múltja miatt esélye sem volt rá, hogy felvegyék. Végül mégis befogadta az egészségügy, védőnő lett. Ali a vasúthoz került, állomásfőnökségig vitte Dunaújvárosban. Apám a TF-en végigjárta a ranglétrát, és végül egyetemi tanár és dékán lett, Mana testnevelő tanárként végzett a Testnevelési Főiskolán.

A nagypapa „bűneivel” még a Szabad Föld is foglalkozott. Az ominózus cikket, amelyben többek közt az olvasható, „Nyerges Aladár miskolci járási gazdafelügyelőről olyan jelentések érkeztek, hogy a múltban fasiszta volt, majd kommunistaellenes és nem akar a demokrácia irányába fejlődni”, bekeretezve őrzöm a falon. A szerző azt vetette a szemére, hogy nem működött együtt a hatalommal, sőt azt is megpendítette, hogy állítólag fasiszta lehetett, és kulák. A nagypapa rendkívül karakán embernek számított. Leginkább a szakmaiságot helyezte előtérbe, de emellett igazi humanista volt. A szóbeszéd szerint 1956-ban mentette a hivatalban lévő párttitkárt is, függetlenül attól, hogy nem értett egyet a ténykedésével. Egyszerűen nem engedhette meg, hogy rajta verjék le a rendszer bűneit. Az erős igazságérzete azonban nem volt jó ajánlólevél a kommunista időkben, mert akkor is megmondta a véleményét, ha az szembement a hatalom álláspontjával. Apámék ennek kapcsán többször felidéztek egy sztorit.

Történt, hogy az illetékes pártvezetőknél jól fekvő első kapás parasztgyereket egyik napról a másikra magas polcra emelték. Ezt követően már nem lehetett bírni vele. Egy alkalommal pökhendi stílusban, ráadásul szó szerint egy magas lóról szólt a nagyapámhoz. Neki persze több se kellett. Elkapta a ló kantárát, meghúzta, ettől a lovas kissé előrebukott. Pont kézre állt nagyapámnak, aki úgy kiütötte a nyeregből a pimasz frátert, hogy még a paci is felborult. Hogy a sztorinak ez utóbbi eleme valóság-e, vagy csak apámék képzeletének szüleménye, ma már kideríthetetlen. Tény, hogy időnként szerették kiszínezni a történeteiket... Viszont a lényeg valóban így történt, a felkapaszkodott fickó megkapta a magáét. Nemrég mesélte el nekem Mana, hogy ezt követően nagyapát a Keleti pályaudvartól bilincsbe verve vitték el az Andrássy útra, az államvédelem központjába. Ott, gondolom, megkaphatta a magáét – hála istennek, azért életben hagyták. De talán nem véletlen, hogy a nagyapa nem mesélt ezekről az évekről soha. Hogy nagyanyám inthette volna óvatosságra, azt viszont erősen kétlem. Nyerges nagyapa klasszikus családfő volt, nemigen merülhetett fel, hogy valaki ellenkezzen vele, vagy megmondja neki, mit tegyen s mit ne tegyen.

Hogy szigorú ember volt, arra jó példa egy velem kapcsolatos sztori is. Amikor Bátaszéken nyaraltam, az én dolgom volt hazavinni a friss kenyeret. Felültem a bringára, elmentem a templom mellett balra, ott volt a kisbolt. Pesti gyerekként nem tudtam, milyen az a kenyér, amit a nagyapám elvár. Levettem az elsőt a polcról, s hazatekertem. Nagyapám visszaküldött, mondván, „lapos, amit hoztál”. Nem volt mit tenni, visszavittem. Választottam egy másikat, ami nem volt olyan lapos. Az meg túl lisztes volt neki. Amikor harmadszor is visszazavart, a boltos megkérdezte: „Kinek az unokája vagy, te kicsi gyerek?” Mondtam, Aladár bácsié. Csend lett. Az eladó előkeresett egy gyönyörű, kétkilós kenyeret, és nekem adta. „Ezt vidd haza nagyapádnak, ebből nem lesz baj” – mondta. Ma már értem, hogy nem ellenem szólt a szigora. Nagyapám körültekintésre tanított azzal, hogy nem hagyta, hogy rám sózzák a legócskább kenyeret. Amikor ő ment a boltba, egyértelmű volt, hogy vele nem próbáltak kibabrálni.

A lényeget illetően ugyanez történt akkor is, amikor a henteshez küldött el húsért. A pult mögött nagyapám barátja, Görcs Karcsi bácsi fia állt éppen. Ő azonban nem ismert, s gyatra húst pakolt a szatyromba. Én persze nem néztem meg a kapott árut, bár, ha kibontom a csomagolást, akkor sem tudtam volna eldönteni, milyen a minősége. Otthon nagyapám kicsomagolta a húst, és egyből azt kérdezte, hogy nézett ki a hentes, aki kiszolgált. Adtam egy hozzávetőleges személyleírást. Nagyapa persze rögtön rájött, kiről is van szó. Már indult is a henteshez. Ali nagybátyám épp otthon volt. Látva nagyapa haragját, titokban utánasettenkedett, hogy kéznél legyen és közbeavatkozhasson, ha valami nagyobb baj fenyegetne. Tőle tudom, hogy amikor a nagyapám benyitott a boltba, azzal a lendülettel odavágta a húst a pultra. A henteslegény elsápadt, nem értette, mi történhetett. Ám pillanatokon belül megértette. Nagyapám emelt hangon kérte számon, hogy a kisunokája szemét ilyen ócska hússal próbálta kiszúrni. „Erre tanított az apád?” – mennydörögte a nagypapa. A srác nem győzött szabadkozni. „Ali bácsi, nem tudtam, hogy a maga unokája” – magyarázkodott, de ezzel a szerencsétlen védekezésével csak tovább szította a tüzet. Végül azzal próbálta menteni a helyzetet, hogy a vételárat természetesen visszaadja. Nagyapám újra rámordult: „Nem kell a szaros pénzed!” – kiabálta, és becsapta maga mögött az ajtót.

Kell-e mondanom, másnap kopogtak az ajtón. Görcs Karcsi bácsi állt a küszöbön, gyönyörű hússal a kezében. Vagy százszor bocsánatot kért, amit nagyapám persze elfogadott, és egy kellemes borozgatással oldották fel végleg a feszültséget. Nagypapának volt saját bora, a kert végében négy-öt sor szőlőt telepített, amiből kijött egyhordónyi vinkó, ami olyan savanyú lett, hogy ő maga sem bírta meginni. Az efféle békülésekkor vette elő, vagy amikor a kéményseprőt kellett megkínálnia. Volt a faluban egy Stenzinger nevű sváb ember, saját magának inkább tőle hozatott velem bort.

Igényes ember volt, s nem hagyta magát átverni, emlékszem nem egy hangos szóváltásra például a piaci árusokkal. A növényekhez, zöldségekhez ráadásul különösen értett, ilyen ügyekben nem lehetett megvezetni. Én persze nem vettem volna észre, hogy a káposzta tele lehet kukaccal. Neki első pillantásra ráállt a szeme, hogy valami nincs rendben. Kettévágatta az árussal, s igaza lett. Mivel ismerte a piacozók világát is, pontosan tudta, hol lehet esély a trükközésre. Nagyon nem örült annak például, hogy a tejcsarnokba jártunk tejet venni. Valójában nem csarnok volt az, csupán egyetlen helyiség. Nagyapám ellenérzéseit az táplálta, hogy annak idején a tsz-ben nemegyszer látta, hogy a gazdák által leadott tejet a vödörre dobott szoknyájukon szűrték át az asszonyok. Nem akart retkes kötényen átcsorgatott tejet inni. Apám és én viszont imádtuk a tejcsarnokban árult friss, zsíros tejet, amit nem lehet egy lapon emlegetni a mai, tejként eladott egy hatos zsírtartalmú löttyökkel. A helyiséget megtöltötte a friss tejföl illata, hasonlót legutóbb Erdélyben éreztem, ott vannak még efféle gyűjtőpontok.

Nagyapa olykor otthon is kiengedte a hangját. Fültanúja voltam egy-két legendás, családon belüli ordítozásnak. Már felnőttként a két fiútestvér, Ali és apám megállapodott abban, melyik hétvégén ki utazzon Bátaszékre segíteni a szülőknek. Rendbe tenni a kertet, elvégezni az egyéb ház körüli munkákat. Ali halk szavú ember volt, gyönyörűen dolgozott. Úgy rakta rendbe a kertet, hogy öröm volt nézni. Úgy festett a keze munkája nyomán, mint egy terített asztal. Apám viszont arra törekedett, hogy a neki rendelt másfél napban minél több dolgot intézzen el: Nagyapa emiatt nemegyszer szapulta. Azt mondta: „Szalmaláng vagy, fiam, mindent elkapkodsz!” Ezen aztán olyan jókat ordítoztak egymással – teszem hozzá, a legnagyobb szeretettel –, csak úgy zengett tőlük a kert.

Átéltem hasonlót én is, amikor apám megvette a balatoni tanyát. Egy telekkel rengeteg a munka, s nálam az intéznivalók fontossági sorrendje nem feltétlenül egyezett meg az ő elképzeléseivel. Emiatt aztán mi is jóízűeket üvöltöztünk egymással. Egy idő után azonban abbamaradtak a szócsaták. Eszembe sem jutott, hogy édesapám ilyen korán, mindössze hatvannégy évesen itt hagy minket, ám a katonaság után rájöttem, nem érdemes vitáznom vele. Csinálok mindent úgy, ahogyan ő szeretné – nem tök mindegy?

Bátaszék a hetvenes években tipikus falusias településnek számított, nekem budai gyerekként azonban így is roppant izgalmakat tartogatott. Az egyetlen kisbolt a közért volt, az „áfesz”, ahogy nagyapa emlegette. Mindenhol jószágot tartottak. Két lépéssel el lehetett érni a falu határát, s ott az erdőt, ahová apám oly gyakran elvitt engem a bicikli hátsó csomagtartójára felültetve. Átjártunk Bátára, a tóhoz is, amelynek a helyén apám elmesélése szerint hajdanán vízimalom működött, de aztán elsüllyedt – ezt hívták Mélygödörnek. Sosem felejtem el, amikor naplementekor a varjak csapatostul tértek vissza a szántóföldekről a Bátaszék melletti gyér, fás, erdős részre, amit a helyiek Tivoliként emlegetnek. Az a rész dugig volt fészkekkel, és ma már úgy él az emlékeimben, hogy órákon át hallgattuk a hazatérő madarak zajos károgását. Ebbe a kórusba bele-belekondult a gyönyörű helyi templom harangjának hangja. A templom olyan közel volt hozzánk, hogy a kertünkből el tudtam olvasni, hány óra van. A Danubius Rádiónak volt egy szignálja az esti hírek előtt, amikor azt meghallgattam, állandóan Bátaszéken éreztem magam.

Érdekes, de barátaim Bátaszéken nem lettek. Természetesen laktak gyermekek a faluban, én azonban egyedül is tökéletesen elvoltam. Kijártam a karámokhoz, etettem a lovakat, bringára pattantam s kirándultam. A Sárvíz töltésén pompás eperfák nőttek, azokra másztam fel, vagy éppen a Sárvízben gyűjtöttem a piócákat. Máskor meg elmentem a sportpályára, ahol annak idején édesapám sportolói karrierje indult. Idilli környezet volt egy gyerek számára. Mikor nagyobbacska lettem, a helyi mozi lett a törzshelyem. A jegyszedő néniket nemigen érdekelte, hány éves az érkező kölyök, így aztán – ellentétben Budapesttel, ahol a korhatáros filmekre csak nehezen lehetett beszökni –, Bátaszéken a korhatáros alkotásokat is megnézhettem. S mivel túl sokan nem voltak a nézőtéren, rendszerint a legjobb helyekre ülhettem le. Még az erkélyre is feljutottam, és egy zacskó pattogatott kukorica társaságában filmeket néztem. Nagyapám persze mindig megkérdezte, hogy éppen mit is akarok megnézni. Ilyenkor ki kellett találnom egy olyan címet, amelyben halovány utalás sincsen arra, hogy korhatáros lehet, mondjuk, gyilkosság vagy erotikus rész miatt.

Egyébként nem voltam magamnak való gyerek. Budapesten az iskolatársaim között nagyon jó barátokra tettem szert, sőt akadt olyan haverom is, akivel már óvodába is együtt jártunk. A Keleti Károly utcában tágas udvarú bérházak állnak, a kertrészek összehozták az odatartozó néhány házban lakó kölyköket. Mindössze a kerítésen kellett átlendülni, és máris összegyűlhettünk, s jókat bandáztunk. Néha persze elvetettük a sulykot. A mai eszemmel például a gépészek helyében én is fenékbe billenteném magunkat.

Mindig egy útvonalon mentünk haza a suliból a Kitaibel Pál utcán át. Ott volt egy kerítés, ha azon átlendültünk, rögtön a mi udvarunkban landoltunk. E kerítés tövében pinceablakok nyíltak. Mégpedig annak a lenti helyiségnek az ablakai, ahol a környező házak fűtését biztosító berendezések működtek. Eleinte beértük azzal, hogy beordítottunk a lenn dolgozó gépészeknek. Miután bedeszkázták az ablakokat, a deszkákat rugdostuk össze. A rugdosás után persze azonnal rohantunk az említett kerítéshez, átugrottunk rajta, s pillanatok alatt felszívódtunk. Mire a melósok kikászálódtak a pincéből, hűlt helyünket találták. Megelégelve a zsiványkodásunkat, ők is taktikát váltottak. Egy alkalommal az egész drótkerítést bekenték gépzsírral. Mi erre persze nem figyeltünk. Rúgtunk, menekültünk, ugrottunk, csakhogy a gépzsír összekente a ruházatunkat. Mire átértünk a kerítés túlsó oldalára, már úgy néztünk ki, mint a disznók. Nem is lehetett mit kezdeni a cuccokkal, ment minden a kukába, ing és nadrág egyaránt. Kell-e mondanom, otthon is megkaptuk a magunkét a szülőktől. Ez az alapos fejmosás véget is vetett az efféle tréfálkozásainknak.

II.

Falun nemegyszer értek sérülések, de ahogy apámtól láttam, én sem törődtem velük. „Katonadolog, ne bőgjél” – mondta, amikor elestem. Felállított, leporolt, és mentünk a dolgunkra. Az első komoly fejsérülésem a fővároshoz kötődik. Az egyik cimborámmal harci játékot játszottunk, amihez „ágyúkra” is szükség volt. Találtunk is vascsöveket, amelyeket el akartunk vinni a „csatatérre”. Én másztam át elsőként a kerítésen, Elek Balázs barátom pedig utánam hajította a „fegyvert”. A vascső azonban, ahogy kell, telibe találta a fejemet. Persze ordítani kezdtem. Emlékszem, az esti órákban egyik lámpát a másik után kapcsolták fel a házban. Néztek ki a lakók az ablakon, hogy megtudják, ki bömböl ilyen eszeveszetten. A Kapás utcai rendelőben kötöttem ki, ahol több öltéssel varrták össze a fejbőrömet.

Szerencsére vigyáznak rám odafentről, hiszen két olyan eset is előfordult, amikor megsuhintott a halál szele. Az első még kétéves koromban történt, mégpedig Bátaszéken. A részleteket természetesen csak az elmesélések alapján ismerem. A lényeg, hogy a nagymama egy fehér vájlingba babot fejtett. Nagyon megtetszettek a szépen erezett babszemek. Egyszer csak egy váratlan mozdulattal belemarkoltam az edénybe, és teletömtem a számat a maréknyi babbal. Gondolom, a nagymama reagált erre, amitől megijedhettem. Vettem egy nagy levegőt, emiatt azonban néhány babszem lecsúszott a légcsövembe. Az egészségügyes Ili nagynéném szerencsére kéznél volt. A lábamnál fogva felemelt, a többiek meg csapkodni kezdték a hátamat. Sorra köpködtem ki a babszemeket, ennek köszönhetően már kaptam levegőt. Úgy tűnt, a nagy ijedtséggel megúszom ezt a kalandot. Éjszaka azonban egyre nehezebben vettem a levegőt, ami azt sejtette, hogy valami még sincs rendben. Mentőt hívtak. Az esetkocsi elvitt Bajára, ahol megállapították, hogy egy babszem benne maradt a légcsövemben, s elkezdett duzzadni. Az ottani kórházban azonban nem vállalták, hogy megoperáljanak. Visszatettek a mentőbe, amely átrobogott velem Pécsre, ahol aztán sor került a gégemetszésre, és kiszedték az addigra állítólag megpuhult babszemet a torkomból. Anyámékat a műtét után nem engedték be hozzám az elkülönítőbe, ahol feküdtem. Csak egy üvegen keresztül láttak engem, én viszont egyáltalán nem láttam őket. A gégemetszés miatt egy cső állt ki a nyakamból, beszélni pedig csak úgy tudtam, ha valaki befogta a cső végét, máskülönben a levegő nem mozgatta meg a hangszálaimat. Közvetítőként egy nővér kérdezgetett arról, hogy érzem magam. Hogy értse a válaszomat, ő fogta be a cső végét. Ezt a kórházi képet, mint valami kívülálló, a mai napig őrzöm az emlékezetemben, noha jó eséllyel csak az utólagos elbeszélésekből értesültem róla, mi minden történt velem. A másik csodás, a motorbalesetemet követő újjászületésemre még visszatérek.

Amíg édesapám meg nem vette az első autóját, egy Škoda százhúszast – ekkor már gimnazista lehettem –, természetesen vonattal mentünk Bátaszékre. Ezek maratoni, legalább négyórás utazások voltak, de nekem kalandot jelentettek. Dunaújvárosban apám rendszeresen leszállt, hogy megnézze, az eleinte forgalmistaként dolgozó Ali testvére szolgálatban van-e. Mivel abban az időben még nem volt mobiltelefon, nem lehetett előre egyeztetni a programot. Ezért aztán hol összejött a találkozó, hol nem. Viszont amikor dolgozott, Ali volt a tárcsás ember, vagyis ő adott jelzést a vonatvezetőnek, hogy indulhat tovább. Kisgyerekként gyakran voltam frászban amiatt, hogy egyszer majd elfelejti, apám még ott áll mellette, és azelőtt emeli fel a tárcsáját, hogy édesapám visszakapaszkodna a szerelvényre, én meg egyedül utazok tovább. Persze sosem történt ilyesmi. Amikor találkoztak, mindig nagy ölelésekre került sor a peronon – mi ilyen család vagyunk. Nem kerüljük a testi kontaktust, megöleljük, akiket szeretünk, megdöngetjük egymás hátát.

Mivel csak azt követően kelhettünk útra, hogy apámnak lejárt a munkaideje, rendszerint éjszaka érkeztünk meg Bátaszékre. Már a busz sem járt, így aztán nem volt más megoldás, gyalog kellett hazamennünk. Ha már nagyon fáradt vagy álmos voltam, apám nyakában ülve tettem meg az utat. Igaz, amikor ébren voltam, akkor sem mindig tudtam, melyik házig kell mennünk. Jó néhány zöldre festett kapu volt ugyanis útközben. Én mindegyiknél azt hittem, végre célba értünk, de kiderült, még mindig tovább kell mennünk. Amikor aztán végre tényleg megérkeztünk a papáékhoz, apám, aki még javában atletizált, sajátos módját választotta a belépésnek. Néhányat hátralépett, lendületet vett, és simán átugrotta a zöld kertkaput, amelyen át alapesetben a lovas kocsi közlekedett. Ma már nem tudom megmondani, milyen magas lehetett az az ajtó, de akkor nekem hatalmasnak tűnt. Büszke voltam, hogy az apukám ennek ellenére egy ugrással képes leküzdeni.

Bátaszéken a mai napig működik az a sportpálya, ahol édesapám sportkarrierje kezdődött. Manapság Vicze János nevét viseli. Apám pályafutását Novák tanár úr, azaz Novák István (aki 1926-ban született és 1973-ban hunyt el) indította el azzal, hogy felfigyelt a tehetségére. Ő beszélte rá, hogy kezdjen atletizálni, s ő nevezte be az első versenyeire. Ma már mindkettejük emlékét tábla őrzi az épület falán. Apámat gyorsan beszippantotta a sport. Plusz talán az is motiválhatta, ami részben engem is ösztönzött, amikor hangszert vettem a kezembe: észrevette, hogy a lányok másként kezdtek el ránézni. Apám emléktábláját 2017 decemberének legelején avatták fel; a Lokálpatrióták Bátaszékért Egyesület állíttatta a tiszteletére. Az ünnepségen megjelent néhány idős hölgy is. Ezek a nénik úgy beszéltek a Misiről, mint egy Adoniszról. Ennyi év után is dicsérték például, milyen formás lábai voltak. Gyanítom, ez a fajta rajongás akkoriban apámnak is feltűnhetett és imponálhatott. Ezzel együtt a sportra a jellemformálás eszközeként tekintett: gondolok itt a sportszerűségre, egymás kisegítésére, a gyengébb felkarolására. Az egyik hölgy például elmesélte, hogy egy alkalommal komoly lelki bánat gyötörte, amitől rossz kedve támadt. Édesapám ezt észrevette, s rábeszélte, menjenek el együtt futni, s majd útközben átbeszélik, mi a baj. Így is történt, s a terápia remekül bevált. De nemegyszer szembesültem már olyan történetekkel általam nem ismert emberek jóvoltából, amelyekben abszolút ráismertem az apámra, noha a sztorikat korábban nem hallottam, mert ő nem mesélte el azokat. Számára ugyanis magától értetődő volt, hogy ha valaki segítségre szorult, neki pedig módjában állt segíteni, akkor segítsen, de ebből nem kreált beszédtémát.

Hogy mit szóltak apám sportkarrierjéhez a szülei, azt őszintén szólva nem tudom. Annak egészen biztosan örülhettek, hogy felvették a Testnevelési Főiskolára. Édesapám nővérének, Icunak ugyanis, ahogy arról már szó volt, nem adatott meg, hogy továbbtanuljon az orvosin, s emiatt Nyerges nagyapámnak lelkiismeret-furdalása is lehetett. Ő írta 1964-ben, apám TF-es felvételekor azt a levelet, amelyet édesapám megőrzött élete végéig, s amelyet én is olyannyira becsben tartok – bekeretezve kinn van a lakásunk falán. Nagypapa ebben a levélben a budapesti kollégium költségeit írta össze. Gyakorlatilag azt sorolta fel, mi kell a főiskolához, s mennyi áldozatvállalás szükségeltetik a család részéről ahhoz, hogy apám tanulhasson. A legfontosabb rész a levélben édesapám számára az alábbi mondat lehetett: „A havi hat darab százas minden hónap harmadikán addig áll a rendelkezésedre, amíg a tanulmányi előmeneteled kielégítő. Aláírás: Apád. Utóirat: a fenti összeg a nyári malacnevelésből áll rendelkezésedre.”

Ahogy apámnak, úgy nekem is fontos ez az útravaló. Amikor egy kicsit elszaladt velem a ló, és többet képzeltem magamról annál, mint amit kellett volna, elég volt erre a levélre ránéznem, és a helyemen találtam magamat.

III.

Édesapám fiatalon tízpróbázott, válogatottságig vitte. Aztán edzősködött, illetve a hazai és az európai atlétikai élet jelentős szervezeteinek vezető tisztségviselőjeként szolgálta kedvenc sportágát. Annak már én magam is fültanúja voltam, milyen élvezettel hallgatta a sportvezetőként megélt élményeit Bátaszéken a nagyapám. Amiből egyenesen következik, hogy igen büszke lehetett a gyermeke sikereire, eredményeire, szakmai előmenetelére. Az edzősködésének én is szemtanúja lehettem, mert nyaranta, ha éppen nem Bátaszéken vakációztam, apám gyakran elvitt magával az edzésekre, én pedig szívesen kísértem el. A sportolókkal is jóban voltak, mert ők persze igyekeztek a kedvemben járni. Én pedig élveztem azt a csodát, amit egy kölyöknek egy atlétikai pálya jelentett a rúdugrószivaccsal, a homokozóként is használható távolugrógödörrel. Nem is beszélve a szertárról, ahová olykor beszabadultam. Tele volt számomra az újdonság erejével ható pompás sporteszközökkel. El-elkísértem apámat a versenyekre is, amelyeken a tanítványai indultak. Nem túlzás azt állítani, a régi Népstadionba szinte hazajártam. Számtalan alkalommal megfordultam a magyar sport akkori fellegvárában. Akkor még élt Bácsalmási Péter bácsi, aki édesapám tanára volt a TF-en. Neki – mivel már nem látott rendesen – volt egy remek messzelátója, amit állandóan elkunyeráltam tőle. Azzal a pályán tőlem távol zajló eseményeket is közel lehetett hozni.

A sportnak, illetve apám egyesületének, a BEAC-nak köszönhető az is, hogy a Balaton szerelmese lettem, ugyanis a klubnak volt egy üdülője Kenesén, ahol mi is többször vakációztunk. Emlékszem a vérre menő horgászversenyekre, amelyeket az edző- és tanár kollégáival vívott. Egyszer kapott Finnországból egy olyan halászhálót, amelynek itthon tilos a használata, mert rapsichálónak minősül. A kollégái épp egyfolytában panaszkodtak, hogy napok óta csak lógatják a pecabotjukat a Balatonba, de még egy nyamvadt keszeget sem sikerült fogniuk. Apám rettenetesen sajnálkozott, majd az éjszaka kellős közepén, amikor már az utolsó pecás is hazatért a vízről, felébresztett. Kieveztünk az öbölbe, és keresztbe leengedtük a vízbe ezt a bizonyos hálót, ami mindent megfogott, ami ott úszott volna el. Pár óra múlva visszamentünk a hálóért, s kihúztunk vele vagy harminc kiló halat a Balatonból, ami elképesztő zsákmány volt, különösen annak fényében, hogy a kollégái napok óta hiába vártak a kapásra. Amikor az első pecás hajnalban megérkezett a partra, azt látta, hogy apám ül a stég végén, és javában pucolja a halakat. Az illető nem akart hinni a szemének. Rohant vissza a táborba, s felverte a többieket azzal, hogy beindultak a halak, itt a remek alkalom a horgászásra. De persze megint üres kézzel tértek haza, így aznap este apám volt az ünnepelt hős, aki mindenkit meghívott a közös halászlére. Arról már mélyen hallgattunk, hogy miképp is volt ilyen nagy szerencsénk...

A vízpartokon én is szívesen elücsörgök akár órákat is. Különösen, ha egy könyv is van velem. Apám pecás szenvedélyét azonban nem örököltem, talán azért sem, mert édesapámmal ellentétben én nem szeretem a halat, amit ő egyébként nagyon sajnált.

Telente síelni jártunk. Apám nagyon szeretett a havon siklani, bár elég csúnya stílusa volt. Ha igaz, katonaként állították először sílécre, amikor a hegyi vadászok közé sorozták be. Ott annyit tanult meg, hogy stabilan, de csak jókora terpeszben tudott lecsúszni a hegyoldalon. A húgomat és engem viszont megtanított síelni. A Chopok mellett Mátraházára sokszor jártunk. Utóbbi helyen edzőtábor is működik, ott meg tudtunk szállni. Amikor nem síeltünk, akkor az emelkedőkből, lejtőkből és sík részekből egyaránt álló, az olimpiai bajnok klasszis öttusázó nevét viselő Balczó-kör útvonalán futottunk. Az már jóval később volt, amikor az osztrák és szlovén sípályákra eljutottunk. Tátott szájjal néztük, hogy nincs sorban állás a lifteknél...

Visszatérve a bátaszéki kiruccanásokhoz, mivel a tízpróbának része a magasugrás is, apámnak nem jelentett gondot, hogy átlendüljön a zöld kapukerítésen. Amikor benn volt az udvaron, egyszerűen kinyitotta a verandáról nyíló bejárati ajtót, mert abban belülről mindig ott volt a kulcs. Hosszú verandán mentünk végig, az utolsó előtti ablak volt az étkezőé. Nagyapa közvetlenül az ablak mellett ült, de ránk várva nemegyszer elbóbiskolt, noha az ölében tartott rádióból szólt a Szabad Európa adása. Az L alakú, klasszikus parasztházhoz elöl egy kert tartozott, hátul volt a gazdasági udvar, benne a szőlőtőkékkel és a gyümölcsössel.

Amikor apám először vitte le anyámat – aki egy évvel fiatalabb nála – Bátaszékre, hogy bemutassa őt a szüleinek, ugyanígy az éjszakai órákban érkeztek meg a faluba. Már mindenki aludt a házban, ők a belső szobában pihentek le szép csöndben. Édesanyám úgy mesélte nekem a történetet, hogy izgatott volt a találkozás miatt, ezért korán felébredt. Arra lett figyelmes, hogy az üveges szobaajtón meglibben a függöny. Valaki leskelődött. Aztán azt hallotta, hogy egy hang azt mondja: „De hiszen ez a lány szép!” Mint kiderült, Mana, édesapám húga kukucskált be, aki akkor még otthon lakott, és ő adta ezt a megnyugtató helyzetjelentést a szüleinek. Nagyapáék – nyilván nem csak ezért – nagyon megszerették édesanyámat. Ez fordítva is igaz volt. Apám is jól kijött az apósával és az anyósával, ebből a szempontból tehát békesség volt a családban. A két nagypapa is tisztelte egymást, jó viszonyt ápoltak. Az én életemben ugyan már nagyon ritkán találkoztak, de amikor mégis összejöttek, kölcsönösen respektálták egymást.

Az apai nagyapám református volt, a nagymama katolikus. Nem emlékszem, hogy előbbit láttam volna valaha templomba menni, a nagyanyám viszont, amíg jól volt, rendszeresen ott volt a miséken. Amikor megrendült az egészsége, és éppen Bátaszéken nyaraltam, az én feladatom volt, hogy elkísérjem az istentiszteletekre.

IV.

Hatéves voltam, amikor a testvérem, Nyerges Andrea megszületett. A húgom szívelégtelenséggel jött a világra. A szívkamráján volt egy átjárás, egy lyuk. Hatesztendős koráig vártak a műtéttel, hogy kellően megerősödjön, s lehessen operálni. Nagyon komoly beavatkozás volt. Az operáció alatt, amíg a szívét gyógyították az orvosok, gép működtette a szervezetét. Hála istennek, a műtét tökéletesen sikerült, Amíg azonban meg nem erősödött, a húgom „érinthetetlen” volt. Ez azt jelentette, hogy ha csak sírásra görbült a szája, engem már tereltek is el a közeléből. Ez persze neki is szemet szúrt, és szerintem kellőképpen vissza is élt a kivételezettségével. Pontosan tudta, bármit is kér tőlem, úgysem mondhatok nemet, nehogy felidegesítse magát, és valami történjen vele. Neki pedig értelemszerűen az a játék kellett, ami éppen nálam volt, azt a sapkát akarta a fejére tenni, amit én viseltem, s ilyenkor nem lehetett azt mondani, hogy nem adom oda. Természetesen tökéletesen megértem, hogy a szüleim a széltől is óvták a testvéremet, de azért akkoriban ezt nem volt könnyű tolerálni. Főképp, hogy a betegségnek kívülről érzékelhető nyoma nem volt. Amennyire emlékszem, a húgomnak sem volt betegségtudata, nem voltak rosszullétei. A családi programokból nem is maradt ki. Karácsonykor és nyaranta jött például Bátaszékre, de mindig csak felügyelettel. Önállóan, ahogy én, sohasem. Andreával jó testvérek vagyunk, mindenben számíthatunk egymásra, ha nem is találkozunk naponta.

A húgom születésekor kezdtem a sulit. Általánosba az Ady Endre útra jártam, s már ott volt az óvodám is. Az iskolánk hajdanán annak a Szent Orsolya-rendnek a leánynevelő tanintézete volt, amelyet a Trianon után Kassáról kényszerűségből elmenekülő orsolyita apácák alapítottak. Az iskolát 1948 után Rákosiék államosították, az én időmben is állami kezelésben működött. Nagyjából negyedórányira volt az otthonunktól, így természetesen gyalog mentem reggelente suliba a cimboráimmal. Ebből az időszakból egy igen hosszú, meredek lépcsőre emlékszem, amelyhez nagyon hosszú korlát tartozott, mellette pedig vízelvezető árok húzódott. Telente, amikor a víz megfagyott benne, pompásakat lehetett csúszkálni az iskolatáskára ülve. Más kérdés, a táska emiatt egy hét után ment a kukába.

Természetesen erre az időszakra tehető, hogy érdeklődni kezdtünk a lányok után, s – ahogy az a magukat lovagiasnak képzelő fiatalemberekhez illik – elkezdtük hazakísérgetni őket. Ehhez azonban a kerülőutat is figyelembe vettem, amikor otthon a nagyszüleimnek – hiszen a suli után hozzájuk mentem haza, mert a szüleim még javában dolgoztak – megmondtam, mikorra várjanak az ebéddel. E kísérgetésnek, táskacipelésnek a jutalma nagy ritkán egy-egy puszi volt, de jellemzően az sem. Így aztán mi is csak úgy verekedtünk meg egymással egy-egy lányért, hogy a másikban nagy kárt azért ne tegyünk. Akkoriban később értek a fiatalok, az erkölcsi szabályok is szigorúbbak voltak, emiatt én magam is legfeljebb néhány puszit gyűjtöttem be az általános iskolai évek során. Az első csók, emlékezetem szerint, már gimnazistaként csattant el az osztálytársammal, Kántor Katival.

A csajozós esélyeimet ráadásul jelentősen rontotta, hogy az iskolai összejövetelekről, majd később a házibulikról rendszerint nekem kellett elsőként hazaindulnom. Meg nem mondom már, miért voltak e kérdésben ennyire kemények velem anyámék. Az viszont biztos, hogy ettől a szigortól kissé lelki beteg voltam. A bulikból a hazaindulás előtt még meg-megeresztettem egy telefont, hátha engedékenyebb kedvükben találom a szüleimet, de nem jártam sikerrel. Abban szintén nem engedtek, hogy a tévében mit nézhetek meg, és mit nem. Ettől eltekintve azonban nem fogtak szigorúan. Kifejezetten szeretetteljes légkörben, lényegében burokban nőttem fel. Általános iskolásként a tanulmányi eredményeimre nem lehetett különösebb panasz, négyes átlag körül teljesítettem. Jellemző az iskolai éveimre, hogy inkább a humán tárgyak vonzottak, ami viszont nem érdekelt, azzal nemigen foglalkoztam. Szerencsére jó eszű gyerek voltam, így amikor – már gimnazistaként – ott lebegett a fejem fölött a bukás veszélye, vagy benne volt a pakliban, hogy megrántanak az érettségin, akkor összekaptam magam, és egy barátom segítségével néhány nap alatt átrágtam magam egész éves anyagokon. Ennek köszönhetően egész tűrhető eredménnyel maturáltam.

Az irodalom iránti érdeklődésemet anyai nagyapám keltette fel. Elég tisztességes családi könyvtáruk volt. Az első könyv, amit ő adott a kezembe, s amelyet végig is olvastam, A Pál utcai fiúk volt. Nagyapa hívta fel a figyelmemet a Winnetou-sorozatra is. Karl May, vagy ahogy akkoriban itthon a borítókon feltüntették, May Károly indiántörténetei egyszerűen lenyűgöztek. Mivel összesen két tévécsatorna és alig több hazai rádióadó működött, nem volt nagy áldozat, hogy könyveket vegyek a kezembe. Nagyapám is látta, hogy ez egy nagy találkozás volt, ezért elvitt a Török utcai kerületi könyvtárba, ahol ifjúsági és felnőttirodalmat is találtam. Kaptam könyvtárjegyet, s ezzel kinyílt előttem a világ. Fekete Istvántól a Búvár Zsebkönyveken át a betyártörténetekig mindent elolvastam. Valósággal faltam a könyveket. Tizennégy éves kortól mehettem a felnőtt részlegbe kölcsönözni, s ekkor már otthon is találtam kedvemre való műveket. Például a még a tizenkilencedik században kiadott Jókai- vagy éppen a Mikszáth-összest, amit már kézbe venni is boldogság volt. Függetlenül attól, hogy csak óvatosan lehetett lapozgatni a régi köteteket, mert a megsárgult lapok sarka bizony könnyen letört, amennyiben az ember nem vigyázott. Ha nem is mindegyiket, de nagyon sokat elolvastam. A Jókai-sorozatból két könyv kilógott, már ami azok küllemét illeti, s ez persze nekem is szemet szúrt. A kiadás dátumából világosan kiderült, hogy ezek később, már valamikor a huszadik század elején kerültek ki a nyomdából. Kifaggattam nagyapámat, aki elmesélte, hogy Budapest második világháborús ostromakor a ruszki katonák náluk is berúgták az ajtót. S amikor egyikük elment vécére, hogy legyen mivel kitörölni a fenekét, két könyvet szó nélkül leemelt a polcról... A két sérült példányt az eredeti sorozatból már nem lehetett pótolni, a nagypapa ezért olyan kiadásokat próbált később felkutatni, amelyek valamelyest hasonlítanak az eredetiekre, de ettől még a különbség jól látható maradt.

A Toldit szintén a nagypapa könyvtárában találtam meg, Arany János balladáit pedig még anyám olvasta el nekem. A versek azonban gyerekként annyira nem ragadtak magukkal, mint a regények. Az, hogy elkezdtem a rímekkel és a dalszövegírással foglalkozni, sokkal inkább köszönhető annak, hogy ráleltem a rockzenére. Horváth Attila, Sztevanovity Dusán vagy éppen Földes László Hobó szövegei, fordításai lenyűgöztek. Kiderült, hogy nem csak olyan szövegeket lehet írni, mint amilyeneket Aradszky László vagy Korda György énekelt, s amelyektől apám hol falnak ment, hol jóízűen hahotázni kezdett, ha megszólaltak a dalaik. Hobóék utat is mutattak nekem azzal, hogy a rockzene segítségével megismertettek például József Attilával, s terelgetni kezdtek a dalszövegírás felé. Hozzáteszem, apám igen szigorú kritikusom volt, amikor az első rímeket farigcsáltam. Kőkeményen a fejemre koppintott a szótagszám vagy a szóismétlések miatt. A mai napig igyekszem nagyon igényesen hozzáállni a szövegíráshoz, ezerszer átolvasni, elmondani a szöveget, hiszen az akkor az igazi, ha szinte ráfeszül a zenére. Ha egyik lötyög a másikon, a dal nem működik.

Otthon gazdag lemezgyűjteményünk volt. Jugoszláviából a korszak sztárjainak albumai is beszerezhetőek voltak, apám pedig mindenevőnek számított, bár elsősorban a dallamosabb muzsikához húzott. A Beatles és a Pink Floyd például minden mennyiségben szólt nálunk. Ráadásul volt egy jó barátja, Szabó Imre, aki a hosszútávfutókat edzette a BEAC-ban, s aki sajnos mostanra lényegében elvesztette a hallását, hiába hord hallókészüléket. Neki nem csak a zene volt a hobbija, nagyon szerette a jó minőségű technikai berendezéseket is. Nála mindig az itthonról beszerezhető legjobb nyugati cuccokon szólt a muzsika. Amit viszont lecserélt, azt nem dobta ki, s ha elérhető áron kínálta a feleslegessé vált hifiberendezését, apám megvette. Így aztán nálunk is jól szóltak a lemezek. Az áttörést az én esetemben az hozta el, amikor Kurucz Pál nagybátyámtól kaptam egy BRG kazettás magnót, amihez mikrofon is tartozott. Ennek köszönhetően nemcsak lejátszani, hanem felvenni is lehetett vele. Az első program, amit rögzítettem a tévé Egymillió fontos hangjegy című műsorából a Queen fekete-fehérben leadott műsora volt. A dalok közül a Bohém rapszódiára konkrétan emlékszem. Ekkortól vált szenvedélyemmé a zenehallgatás. Elkezdtem keresni a rádióújságban azokat a műsorokat, amelyekben engem is érdeklő muzsika szólt, amit természetesen magnóra vettem. Nagyjából nyolcadikos lehettem, és Herskovits Ivánnak – akinek a nevéhez a Magyar Rádió zenei szerkesztőjeként több életműsorozat és ritka felvételeket bemutató rádióműsor fűződik – volt egy műsora, ami éjjel tíz vagy tizenegy óra körül kezdődött. Ilyenkor persze apámék már aludtak volna, mégis megengedték, hogy az ő szobájukban, ahol a hifitorony állt, rögzítsem a műsort. Göczey Zsuzsának szombatonként jelentkezett a Lemezbörze helyett című műsora, amelyben teljes albumokat adott le. Nála hallottam például először a Grammy-díjas amerikai énekes-dalszerző Tom Waits összetéveszthetetlen hangját, s attól teljesen kész voltam. Aztán ahogy azt a Pop, csajok, satöbbiben Nick Hornby megírta, én is készítettem a válogatáskazettákat a lányoknak. Nem szerelmes levéllel udvaroltam, hanem összeraktam egy egyórás anyagot olyan dalokból, amelyek alkalmasak voltak arra, hogy közvetítsék az én gondolataimat is; ezt is nagyon szerettem csinálni. S lehet, innen eredeztethető a vágy, hogy ha már nem találok olyan dalszöveget, amely pontosan fejezné ki, amit érzek, akkor azt írjam meg én.

Nem csak a rádióban és lemezjátszóról hallgattam azonban zenét, élőben is megnéztem a kedvenceimet. Életemben először nyolcadikos koromban voltam önállóan koncerten. Ehhez azonban füllentenem kellett a szüleimnek. Azt mondtam, többen megyünk, s ettől megnyugodtak. Valójában azonban nem találtam senkit, aki elkísért volna, noha az EDDA 1983. decemberi két budapesti búcsúkoncertjének egyikéről volt szó, amelynek az Egyetemi Színpad adott otthont. Ez volt az a buli, amelyen a közönség az elejétől a végéig a „Maradjatok együtt!” rigmust skandálta. Valahogy összekapartam a jegyre a pénzt, de fogalmam sem volt, hol az Egyetemi Színpad bejárata. Az utcán kérdezgettem a járókelőket, merre kell menni. Végül eljutottam az ELTE Pesti Barnabás (ma Piarista) utcai épületéhez. Ötösével engedték be az embereket, s az egyik ilyen ötösből én voltam az utolsó. Amikor becsukták a hatalmas ajtót, az becsípte a kabátomat, úgy kellett kitépnem magamat. Hosszú lépcsősoron kellett felmenni a terembe, közben megcsapott a dübörgő rockzene. Látni viszont semmit sem láttam, mert az emberek a székeken álldogáltak, ezzel teljesen eltakarták a kilátást. Tanácstalanul forgolódtam, amikor észrevettem, hogy van egy erkély. Felrohantam oda, kiültem a korlátra, de mire elhelyezkedtem, már két vagy három számon túl volt a zenekar. Amit azonban ezt követően átéltem, arra nehéz szavakat találni. Ez még a Slamovits Istvánt felvonultató EDDA volt, és noha akkoriban eszembe sem jutott, hogy egyszer majd én is rock-
zenész leszek, ettől a pillanattól kezdve fanatikus rockrajongónak vallottam magamat, s ez a mai napig sem múlt el. Azért is vagyok jó viszonyban sok rockzenésszel, mert még mindig rajongó vagyok, miközben ők már kollégaként, haverként tekintenek rám. Ha van élmény, amely tizennégy évesen megpecsételte a sorsomat, akkor ez a koncert volt az. Ezt követően már tudatosan kezdtem el keresni az olyan zenekarokat is, mint például a Korál és a Hobo Blues Band.

V.

Nyolcadikosként már nem bel-budai srác voltam, addigra ugyanis kiköltöztünk Békásmegyerre. Suliba viszont továbbra is az Ady Endre útra jártam. Reggelente apám a Škodával vitt vissza a második kerületbe, de az otthonunk immár egy kilencedik emeleti, egy plusz két félszobás lakótelepi lakás volt a harmadik kerületben. A váltást jó eséllyel a szüleim önállósodási törekvése motiválhatta. Gyanítom, elsősorban édesapám érezte fontosnak, hogy a lakhatás tekintetében is a saját lábukra álljanak édesanyámmal, és igazán elkezdhessék a saját életüket élni. Békásmegyer azonban igen rossz választásnak bizonyult, és ettől elsősorban éppen apám szenvedett. Én sem éreztem valami jól magam, ezért a kiköltözésünk után édesapámnak az egyik első dolga volt, hogy levigyen a Dunára, és beírasson evezni a Ganz Villanyba. Így, ami szabadidőm volt, azt javarészt a vízi telepen töltöttem, s nem a lakásban. Oda szinte csak aludni jártam. A sport afféle menekülő útvonal volt számomra, apámat azonban teljesen kikészítette a lakótelepi környezet, a betonrengeteg. Ő úgy próbált meg menekülni, hogy nagyon sokszor elment futni, illetve kiváltotta a horgászengedélyt, és eljárt a bányatavakhoz pecázni. Hogy valamivel otthonosabb legyen a környezet, a költözésünk után két héttel cseresznyefát ültetett a panelház mellé, amiről persze a környékbeliek már azelőtt eltüntették a termést, hogy az igazán beérett volna... Önmagában a lakásunkkal nem volt probléma, de aki azt hiszi, hogy egy lakótelepen olyan az élet, mint amilyennek a Szomszédok című teleregény egyes epizódjaiban lefestették, az alaposan téved. Hét évig laktunk ott, de például arra sem emlékszem, hogy a két, emeleti szomszédunknak mi volt a neve. Azok az ismerőseim, barátaim maradtak meg, akikkel egy suliba jártam. Például az a srác, Póla Karcsi, aki alattam járt eggyel, s most velünk dolgozik az Ismerős Arcokban, ő a zenekar turnémenedzsere. Anyám városi lányként talán kevésbé viselte nehezen ezt az új közeget, de emlékszem, hogy amikor 1990-ben megvették apámmal a Balatonhoz közeli tanyát, ő is boldogan ment le, és töltötte ott az idejét.

Ahogy említettem, az általános iskolát még a második kerületben fejeztem be, de gimnáziumba már Óbuda-Békásmegyeren jártam. Középiskolás éveimet Magyarország legrégebbi két tannyelvű oktatási intézménye, a Kőrösi Csoma Sándor Két Tanítási Nyelvű Gimnázium falai között töltöttem, amely a Szentendrei úton található. A magyar mellett orosz nyelven folyt az oktatás. Más kérdés, hogy részben kényszerpálya volt az iskolaválasztás, a nyolcadikos bizonyítványom ugyanis nem volt annyira ütős, hogy kapkodjanak utánam a jobb gimnáziumok. A szüleim a Kőrösit is beírták a jelentkezési lapomra, mondván, legalább nincs túl messze Békásmegyertől, ráadásul a tanári karnak tagja volt apám egyik TF-es kollégájának felesége, Görgényi Zsuzsa néni is. Számomra csak az utolsó pillanatban derült ki, hogy ebben a gimiben orosz nyelven zajlik majd a kémia vagy a biológia oktatása is, amihez nem ártott volna a masszív nyelvi alap. Nálam azonban ez hiányzott, ezért elkezdtem előkészítőre járni. Emlékszem, azt a két alapkérdést, hogy „Hogy hívnak?” és „Hol laksz?” már az osztálytársaim jelenlétében tették fel nekem. Mire rávágtam: „Minya zavut Békásmegyer!”, azaz „Engem Békásmegyernek hívnak!” A többiek persze dőltek a röhögéstől. Már negyedikbe jártam, de az alsós gimnazisták – pedig én akkor már menő srácnak számítottam a suliban – még mindig kuncogtak a hátam mögött azon, hogy a Nyerges ekkora baromságot volt képes válaszolni. A gimiben egyébként ugyanazt csináltam, mint az általános iskolában, vagyis ami érdekelt, azzal foglalkoztam, ami nem, azt pedig hanyagoltam. A minimumot azért ezekből a tárgyakból is teljesítettem, nehogy osztályt kelljen ismételnem. Hogy megúsztam a bukásokat, a tanáraimnak is köszönhető, akik viszonylag gyorsan rájöttek, hogy hiába kínlódnak velem. Így aztán például kémiából sosem feleltetett a tanár úr, mert tudta, hogy reménytelen kísérlet lenne. A dolgozatokat puskák és az osztálytársak segítségével valahogy megoldottam. Némi orosznyelv-tudás persze ragadt rám, sok mindent megértek, válaszolni azonban nemigen tudok. Mai fejjel persze már érzem a stabil nyelvismeret hiányát, és sajnálom is, hogy nem beszélek jól oroszul, hiszen ahogy a mondás tartja, annyi ember vagy, ahány nyelven megszólalsz. Igazán rendesen az angolt sem sajátítottam el. Angol nyelvterületen szinte mindent megértek, mégis csak az alap dolgokat tudom elintézni magamnak. Amikor a „Nélküled” angol változatát kellett megtanulnom, vért izzadtam, hogy a kiejtésem megfelelő legyen. Mindenképpen azt szerettem volna elérni, hogy legalább úgy szóljon a szám, mintha egy ír vagy egy skót énekelné. Azt mondják, végül sikerült, igaz, egy-két kommentelő nekem esett, és azt javasolták, inkább ne énekeljek angolul...